Цончо Родев
Отвъд синия праг
Експедиция „Космос“

chitanka.info

Най-богатият музей на света спи под слънцето и морската пяна.

Най-вълнуващи от всичките ни приключения са посещенията на няколко достойни за почит и възхищение останки отпреди нашата ера, които вековете са укрили от нас. Ние работихме на много от тях, за да извадим на бял свят произведения на изкуството или веществени доказателства.

Кусто

От автора

Моля читателя да ме извини, че в тази книга често ще говоря в първо лице единствено число. Искам веднага да го уверя, че моята нескромност не е подтикната от лошо разбрано тщеславие или преследване на евтина самореклама; личните ми амбиции и малките ми суети стоят по-настрана от леководолазното дело и подводните изследвания. Причината за всичките тези „аз“ в книгата е другаде — че в нея не преразказвам нито стари ръкописи, нито истории, дочути оттук-оттам, а само описвам дела и събития, в които пряко съм бил участник или поне очевидец.

Що се отнася до рекламната популярност — или „publicity“, както в някои страни е прието да се нарича, — аз не само че не я търся, но дори отнапред зная, че тя по-скоро ще е в моя вреда — у нас все още са много хората, за които „далдисването“ и „ваденето на грънци от морското дъно“ е несериозна работа. И че признанията в книгата положително ще се обърнат срещу мен — точно според онази сентенция, която веднъж чух един стар и мъдър човек от Голямо Шивачево, Сливенско, да казва на свой издигнал се съселянин: „Не си толкова малък, че да не те забележат, но не си и толкова голям, че да ти простят.“

Но в такъв случай защо изобщо сядам да пиша книгата?

Имам две сериозни основания за това.

Преди всичко „да свидетелствувам за истината“, както е рекъл един преди две хиляди години. Освен това чувствувам като свой дълг да разкажа за младите хора, които са истинските герои на тази книга, за чистите им пориви, за безкористните им — и не съвсем безопасни — усилия и за забележителните им постижения.

Тези съображения, смятам, са достатъчна цена — и за накърняването на авторитета ми (доколкото изобщо съм си го извоювал), и за великодушието на читателя, който ще трябва да изтърпи всичките мои „аз“ в следващите страници.

Винаги се започва отнякъде

Ден като много други

Бях си намерил едно чудесно скрито местенце — между рулевата[1] рубка[2] и барабана на брашпила[3], — сгушен в което се надявах да се чувствувам отлично. Оттук можех да следя какво става в морето, а същевременно нито щях да преча на киноснимачната група, която се разпореждаше на горната палуба, нито щях да бъда безпокоен за щяло и нещяло… Изпъвах се там на един от сгъваемите столове на капитана Гошо, усещах как умората сякаш се оцеждаше от ставите ми и с известно злорадство дочувах как в същото време Велизар се пържеше някъде над главата ми:

— Ахтопол, където се намираме сега — долавях гласа му, — не е единственото място, където Групата за подводни изследвания „Космос“ е работила досега. В миналите години тя е провела изследвания по Северното Черноморие, а предишното лято край Китен откри…

— Стоп! — прекъсваше го неочаквано Любо Обретенов и отправяше късо проклятие към пуфтящия камион на сушата. — Щом отмине, ще повторим!

„Повтаряйте, повтаряйте… — казвах си наум. — И дай боже да дойде още един камион, по-шумен от сегашния, та и аз за малко да разбера, че съм на море…“

Ала моята „черна магия“ не хвана — не само не разбрах, че и аз като хората съм дошъл да помързелувам на море, но дори не сполучих да понаглася кокалите си. Защото „скритото ми местенце“ трябва да не е било чак толкова скрито, щом Боян и Петьо веднага ме сгащиха там — дотолкова веднага, че неопреновите им костюми бяха още мокри.

— За мене е оловен щок, бате — възбудено и без всякакво предисловие заговори от името на двамата Боян. — От „уж адмиралтейските“ и съвсем хубавичко запазен…

— Само двайсет минути бяхме във водата, ама решихме, че трябва да пуснем маркер[4] и да дойдем да поговорим с професора и с тебе — не го остави да завърши Петьо, като присвиваше очите си както винаги, когато е без очила. — Ако наистина е щок, не можем да рискуваме…

Разпитах ги още съвсем малко и не само разбрах, но и напълно споделих изненадата и недоверието им. Който се е спущал в морето пред носа на Ахтопол, знае, че тук дъното представлява едно голямо, плоско, скално и леко наклонено плато, което започва някъде около З-4 метра под повърхността и достига докъм 22–25 „на мористо“ (ще рече — по посока към открито море). Е, нему не подхожда да се нарече с традиционното „равно като тепсия“, но все пак е дотолкова без разни рифове и разхвърляни скали, че не би могло да се обясни как върху него един кораб — днес или преди две хиляди години — може така да закачи котвата си, та в края на краищата да се принуди да я изостави. И изобщо кой дявол ще да е пуснал антична котва тук, край Ахтопол, за който се знае, че се е появил на света едва през средновековието? Да, но срещу всичко това поставях познанията на Боян и Петьо — те са виждали толкова щокове, че беше невероятно да са се заблудили.

Въздъхнах и се надигнах от уж тайното ми убежище.

— Оставете професора — казах, — той сега си има други кахъри. Пък за находката сте прави, не бива да рискуваме. Ще сляза с вас и ако се окаже щок, ще го приберем. Едно такова откритие ще дойде като балсам за главата на Велизар след тази жарава върху нея…

След десетина минути бях облякъл неопрена си, вече толкова дрипав, че с него на гърба бих изкарал хубава милостиня на което и да е кръстовище. Васко ми помогна да сложа апарата и тримата скочихме от кърмата[5]. Докато Лъчо, дежурен по спущане през този ден, ни даваше знак, че можем да се потопим под водата, от горната палуба се разхвърчаха гневните до пресипване думи на режисьора:

— Кой беше тоя умник, бе!… Забравихте ли, че снимаме със синхронна камера?!…

С палец надолу направих знак на Петьо и Боян и тихичко се гмурнахме в дълбините — там гневът на Любо не можеше да ни настигне…

Леководолаз съм от двадесет и пет години, а се гмуркам още откакто тръгнах на училище — не можах да надмогна странната и празнична възбуда, която ме обзема винаги, когато се озова под водата. Проникне ли погледът ми под огледалната повърхност — онзи син праг, до който безброй хилядолетия е свършвал светът на човека, — едно необикновено ликуване завладява цялото ми същество; допущам, че нещо подобно ще да е изпитал Армстронг, когато е направил първата крачка върху Луната… То е същото преживяване, като че ли с тези десетина сантиметра съм преодолял милиони километри и съм попаднал в друг, непознат свят, може и да не е непременно враждебен, но във всички случаи чужд и непривичен за човешката ми природа. Стъкленосинята прозрачност и чудноватите форми пред очите, изумителното усещане за безтегловност, лъчите на слънцето, които се оцеждат съвсем не по земному, ятата риби, стрелнали се току под мене, забързани нанякъде по своите си рибешки работи — всичко тук изпълва сърцето ми с възторг и удивление въпреки стотиците часове под водата, които са зад гърба ми и които навярно отдавна, много отдавна е трябвало да внесат привкус на делничност в спущанията ми в „света на мълчанието“.

Доплувахме до мястото. Момчетата не бяха сгрешили — край уж чисто средновековния Ахтопол бе намерен неоспорим документ за корабоплаване векове преди началото на нашето летоброене!… Още там, на дъното, стиснах ръцете на Боян и Петьо, а в същото време си представих какви очи ще облещи Велизар, когато види оловния щок…

Погледнах дълбокомера на ръката си. Бяхме на 17 метра дълбочина. Щокът се намираше действително на най-невероятното възможно място — почти в средата на наклоненото плато… От брезентовата торбичка на колана си извадих макарата с бялото въженце и вързах единия край за щока, другия подадох на Петьо. Двамата ме разбраха — както и друг път в подобни случаи трябваше да извършим подробно разузнаване около находката. Наловихме се през около два метра по въженцето и бавно описахме кръг. Никакъв резултат! Преместихме се по-навън по въжето… после още веднъж. Нищо и нищо! Изводът беше ясен: щокът не беше част от някакво голямо находище — потънал кораб например, — а съвсем самостоятелно откритие; преди двадесет и няколко столетия моряци, подгонени от някаква заплаха, са нямали време да приберат котвата си, а са отсекли въжето и разгръщайки всички платна, са побързали да се отдалечат…

Прехвърлихме Петьовия маркер от щока на един камък наблизо — по него щеше да се определи мястото на находката и да се нанесе на картата. А самия щок вдигнахме от дъното и тържествено го понесохме към кораба. При трапа[6] го оставих в ръцете на Боян и Петьо: те бяха направили неочакваното откритие, на тях се полагаха и овациите!

А овации на „Херсон“ не само имаше, но те бяха такива, че трябва да са били чути чак в Турция. Напразно Любо опитваше да надвика всички със своето: „Тук се снима синхронно!…“ Радостта бе завладяла целия кораб, дори Гошо, Веско и Панчо от екипажа, които още не разбираха цялата стойност на откритието, ликуваха и крещяха заедно с нас. Но като че никой не можеше да се сравни по радост с Велизар — той галеше любовно студеното олово на щока и се усмихваше така, че можеха да се видят и мъдреците му.

(Ако изключим Любка Огненова, работил съм с всички наши археолози, които прилагат подводната археология в изследванията си — нито един от тях не може да се сравни с Велизар Велков по експлозията от радост, с която посреща всяка по-рядка находка. И тази негова радост от откривателството по невидими пътища се предава и на леководолазите, заразява ги, въодушевява ги. Когато замислях настоящата книга, направих едно допитване до членовете на нашата Група с молба да отговорят на дванадесет въпроса, с което исках да изясня сам за себе си отношението им към различни страни на съвместната ни работа. Четвъртият от въпросите на моята анкета е: „Какво изпитваш при среща с находка под водата?“ Юлия ми е обяснила цялата сложност и голямото вълнение на преживяването си при такива срещи с миналото, описала ми е подробно и едно-две свои открития. А завършва с нещо, което изпитва вече не под водата: „И друго: много ми е приятно, когато професор Велков се радва на находката — независимо аз ли съм я открила, или не. Той толкова хубаво и толкова чисто умее да се радва!…“)

Измина доста време, докато режисьорът най-сетне сполучи да надмогне вълнението и да се върне към снимките. Странен човек е този Любо! В живота той е тих, учтив и кой знае защо, все се стреми да остава почти незабележим. Но работи ли, тогава сякаш хиляда дяволи се вселяват в него и напълно го преобразяват — той става сух, рязък, избухлив, почти груб и с такава стръв за работа, че и с тон динамит не можеш да го отместиш от снимачната площадка. Именно тази негова стръв ни наложи да преглътнем шумното си веселие и да се върнем към неговото „тук се снима синхронно“… И Велизар трябваше да плати първата цена на намирането на щока: поставиха го пред нозете му и го накараха да повтори част от репликите си, като отдели няколко думи и за него…

Докато се подготвяха за поредния дубъл, Любо ме намери в скривалището ми до брашпила на носа и ми подаде един лист с текст, отпечатан на циклостил:

— Ако слънцето се позадържи така — каза ми, — ще снемем и разговора с тебе. Гледай да си поприпомниш каквото имаш да казваш…

Диалогът в неговия филм се импровизираше, но това беше — как да го нарека? — една предварително насочена импровизация. И докато отново се протягах под тентата на „Херсон“, лениво прегледах текста. От мен се очакваше да кажа нещо от този род:

„Преди петнадесет години тези млади хора бяха още по-млади. И вече си бяха запалени… Моята роля беше, че насочих техния ентусиазъм, запознах ги с азбуката на подводната археология и организирах първите им експедиции…“

Оставих листа на палубата[7] до себе си, опрях крака на фалшборда[8] и се загледах в синята безкрайност пред мене. Така простичко ли започна всичко, както беше изписано в работната книга на Любо Обретенов? Вярно, тогава тези млади хора бяха с петнадесет години по-млади, носеха със себе си своята любов към морето и поривите на младостта си, но тъй, както трябваше да го кажа (и после наистина го казах) с едно изречение, началото на пътя не заприличваше ли на онова „ори, мели, яж“ от детската приказка?

Взирах се аз в светлинките, които проблясваха по едва надипленото море, и неволно се отдадох на спомени…

Един съвет: лошото време не всякога е за проклинане

… Лятото на 1968 година.

По онова време вече се бях поуморил да инструкторствувам в леководолазните курсове и бях решил да се поотдръпна, но на Данчо Иванов, стар приятел, не можах да откажа — той щеше да ръководи един курс в Поморие, не му достигаха инструктори и нямаше как, обещах да му помогна. Случи се обаче, че просто ми се наложи да се отметна: само ден или два преди да тръгна към морето, на Витоша една ресторантска храна само дето не ме прати в гроба с адско отравяне. Свалиха ме, как да е, с едно случайно такси до града, пък аз — повече умрял, отколкото жив. Потърсих Митко. В редките случаи, когато боледувам (тук чукнах на дърво), той обикновено ме лекува със съвети по телефона, но този път го помолих да дойде в къщи: д-р Димитър Доросиев беше тогава — пък и все още е — номер едно на подводната медицина в България, та имах нужда от съвета му, дали ме бива за инструктор на курса, или не. А на въпроса ми той направо се изсмя — да не съм си правел никакви илюзии, каза, имал съм нарушение на еди-какви си функции и тъй нататък, все мъчни докторски думи, и изобщо да съм бил благодарен, че организмът ми обещавал да превъзмогне отравянето, но за това лято изобщо да съм избиел из ума си всяка мисъл за потапяне във водата повече от глезените. Нямах друг изход — трябваше да се примиря. И пратих на Данчо една дълга телеграма, в която преливаха обяснения и извинения…

Да, но още бях с намерение да се държа като съвсем приличен болен, когато Данчо ми се обади по телефона от Поморие. И беше така разтревожен, че гласът му съвсем не отговаряше на певец от Софийската народна опера. Като заекваше от вълнение, Данчо ми каза, че в курса се случило най-лошото възможно: още на второто занятие един от курсистите получил баротравма на белите дробове и въпреки всички усилия не могли да го спасят… Сега инструкторът, който ръководил съответното занятие, бил отстранен до края на следствието, друг заминал за далечния Плевен да придружи останките на нещастника… Имал съм забрана за спущане? Нищо, нека да съм отишъл час по-скоро заедно със забраната си — достатъчно било да бъда на борда и да се нагърбя с общото ръководство, Данчо, Тошко, Янко и другите инструктори щели да поемат цялата работа под водата. Кажете: можех ли да откажа при това положение? Аз във всеки случай не намерих сили и — още с температура и с колена, които се огъваха от изтощение — нарамих куфара и поех към Поморие.

Бях се приготвил да заваря група, не, стадо от смъртно уплашени хора, които се оглеждат с изпълнени от паника очи или си шушукат двама по двама из кьошетата. Чакаше ме обаче точно обратното — в Поморие заварих един курс като всеки друг, в който цареше най-обикновено настроение, а по мълчаливо или устно споразумение нито един от него не отваряше дума за нещастието, разиграло се буквално пред очите им.

Тук искам да кажа нещо извънредно важно и ако читателят не си даде труд да го запомни, после навярно ще му убегне най-същественото от тази книга: че ТОЗИ БЕШЕ НАЙ-ОБИКНОВЕН, РЕДОВИ КУРС на Софийския морски клуб, участниците в който бяха попаднали така, както се е случило, и съвсем не са били подбирани по каквито и да е специални показатели — кадрови, психо-физически, интелектуални или дявол знае какви други. Не бяха даже младежи в общоприетия смисъл на понятието (само един бе служил войник), а по-скоро полудеца — с изключение на Ваня и Христо, които завършваха висшето си образование, имаше още двама в началния курс на университета, а всички останали бяха ученици, дори още не и абитуриенти, а Вили и Чавдар едва-едва бяха преминали границата на 16-те години, за да имат право да следват леководолазен курс. Бяха предимно софиянчета (естествено — щом курсът бе на Софийския морски клуб), но не липсваха и изключения; Боян например беше пловдивчанин, Юлия идваше от Перник, Жоро (мисля) от Варна, Христо от Шумен. Дотук нищо особено — курс, подобен на всеки друг. Не виждах нищо особено и аз, макар като обществен инструктор да бях ръководил вече твърде много курсове за леководолази. И все пак имаше неща, които ме поразиха. Преди всичко изключителната коректност и доброто възпитание на момчетата и момичетата в него. И после — необикновената им сплотеност; помежду си те не се държаха като случайно събрани курсисти, а по-скоро като приятели, родени и прекарали всичките си скромни на брой години в една махала. Нито тогава, нито сега мога да си отговоря: дали тази сплотеност идваше от характера и възпитанието им, или именно нещастието, на което бяха станали свидетели и в което едва ли не бяха участвували, ги бе подтикнало да се вчепкат един в друг.

Но нека да се върнем в Поморие. Курсът навлезе в нормалното си русло, злощастното начало не хвърляше никаква по-нататъшна сянка върху него, занятията следваха естествения си ход. По едно време се появи и гост, когото радушно приехме — Ваньо, по-големият брат на Боян, вече и инженер, и леководолаз; такъв човек, на всичко отгоре и работлив, винаги е полезен, а още повече за курс като нашия. Когато обаче в далечината вече се мержелееха заключителните изпити, изневери не друг, а морето — хвана такъв мелтем, че беше немислимо да си изплакнеш краката на плажа, камо ли да излезеш с кораб в открито море.

— Слушай — каза ми Данчо, когато вече втори ден бездействувахме, — загрижен съм. Не за изпитите, не. До тях все ще се оправим. Тревожи ме това безделие. Усещам в момчетата ръждата от него…

Поумувахме, посъветвахме се и с Янко. И накрая решихме — продължи ли мелтемът, ние да организираме задължителни лекции, например Янко да ги запознае с новостите в медицината на леководолазното дело, аз — с историята на крайбрежието и с досегашните прояви на българската подводна археология, Данчо да им говори за спортно-състезателните тънкости на навигацията под вода. И така нататък.

Решихме това вечерта, а сутринта се оказа по-лоша и от предните дни — сега освен вятъра и вълнението се бе появил и непривичен за август дъжд, студен и шибащ като хиляди камшици. И вместо десерт към закуската Данчо обяви: започваме задължителен курс, три часа сутрин и също толкова следобед. И наистина го започнахме. Нямам намерение да се изкарвам особен сладкодумец, просто естеството на моята тема беше по-занимателно, та очевидно лекциите ми имаха по-голям успех. Данчо и Янко не се засегнаха: продължавай — настояваха, — важното е да се преборим с покварата на принудителната леност. И аз продължавах. На моя страна беше и самият факт, че се намирахме по тези исторически места — кой българин няма да се развълнува, ако например слуша за гръмката победа на цар Симеон над ромеите, но не в аудиторията или в класната стая, а там, край самата река Ахелой… въпреки мразовития дъжд, който се лее на потоци върху главите? Впрочем идеята да излезем от лекционната зала дойде от самите курсисти. И къде с автобуси, къде пеша, посетихме заедно прочутата гробница край Поморие, археологическия музей в Бургас, в Несебър ги запознах с дългогодишните археологически разкопки там, както ги знаех от Любка Огненова и Иван Венедиков…

— Ние може би вършим голям грях към тези деца — каза ми на третата вечер Янко. — Самата система у нас е такава, че произвежда леководолази, а после не им осигурява възможност за практикуване. А ти, като им рисуваш такива картини за потънали кораби и за цели градове, погълнати от морето… Жал ми става, като следя израженията им. Защото те тук — той се почука по челото — са си съвсем на място, та си дават сметка какво ги очаква: ще си останат с леководолазната тапия и с твоите разкази за онова, което са вършили и вършат други…

За съжаление беше напълно прав. И аз още тогава си дадох дума: ако ми стигнат силите, да организирам една експедиция с тях, прощъпалниците. Напук на всички рискове, които това начинание носи със себе си.

И тъй, какво би трябвало да кажа в Любовия филм, ако трябваше действително да се придържам към фактите? — Че поне в този случай лошото време не заслужаваше проклятия. Защото, ако не беше се случило то, нямаше да има лекции по история и подводна археология, нямаше да има тъжни погледи и малко налудничави намерения. И в края на краищата навярно нямаше да има и тази група „Космос“, за която Любо Обретенов сега снимаше нарочен филм.

На сцената се появява доктор Славчев

Говоря за доктор Светослав Славчев (само Слави за приятелите), лекар и писател, но в тази книга той „ще играе“ в битността си на заместник-главен редактор на списание „Космос“.

Той е особен човек, този Слави! Особен и в известен смисъл напълно удивителен и достоен за уважение!

Ние двамата, както е изразът, сме набори, носим очила и си вадим хляба от писаното слово… и с това, мисля, изчерпих всичките ни прилики. Защото Слави е преди всичко къде-къде по-улегнал човек от мене; вярно, обича морето (не съм убеден дали знае да плува), но не мога да си го представя тръгнал начело на една група младежи-спортисти да търси амфори и антични котви „под слънцето и морската пяна“. После — притежава изумително трудолюбие, пред което неволно ти се иска да застанеш с прибрани пети. Още — разполага с такъв огромен запас от познания, че понякога в негово присъствие се чувствуваш направо нищожен.

И все пак онова, поради което употребих прилагателното удивителен, е друга негова черта — той е типичен образец на човек, който, стига да е убеден в правотата и полезността на едно начинание, е готов да мине през огън и вода за него.

Ето, при този д-р Славчев отидох, надянал най-подкупващата си маска и прочел всичко, което са казали Демостен и Цицерон за красноречието, в един есенен следобед на същата тази 1968 година.

Оказа се обаче, че и маската, и съветите на прочутите оратори са били напълно излишни — Слави изслуша разказа ми за лятото, за курса, за чудесните момчета и момичета в него и за идеята ми за една археологическа експедиция с тези млади хора, не ме прекъсваше, само веждите му все повече и повече се вдигаха над очилата, в което аз виждах доста лош знак. Но съм се излъгал: когато завърших, той положи двете си длани на бюрото (характерен жест за него), отпусна веждите и произнесе много по-делнично и немелодраматично, отколкото би ми се искало:

— Готово! Финансирането и кораба от нас, подготовката на хората, леководолазната екипировка и липсата на инциденти — от тебе. Кажи на момчетата да се готвят!

Прочетено, това „готово!“ на д-р Славчев може би изглежда да съдържа толкова незначителни усилия, колкото се искат за един-два телефонни разговора например. Не се мамете — от него до вдигането на знамето на една експедиция има безброй усилия и не една Голгота. Съвсем накратко ще разкажа моите митарства, но положително неговите, на Слави, твърде малко са им отстъпвали.

Преди всичко аз държах предстоящата експедиция да бъде истинско научно дело, а не безплатен курорт с малко леководолазни спущания. Това преди всичко означаваше за седемте или осемте месеца, които имах на разположение, да превърна тези — как ги нарекох преди малко? — полудеца в полуархеолози. Пък това означаваше да натъпча в главите им онзи минимум от знания, който ще им помогне на морското дъно да могат да отличат например скифоса от киликса[9] или под окаменяването да различат дали са попаднали на котва, или на част от рангоута[10] на древен кораб.

Ако професор Иван Гълъбов беше в София, тази задача нямаше да ме затрудни — точно десет години преди това Гълъба вече бе провеждал такъв курс с леководолази, та имаше опит, — но той вече бе директор на институт в Залцбург. И в негово отсъствие почуках на вратата на човек, приятелството си с когото дължах пак на Гълъба — Велизар. Същия професор Велизар Велков (тогава беше още доцент), с когото започна тази книга. И настина Велизар не само разбра затрудненията ми, но като не беше безразличен и към подводната археология, без никакво колебание прие да ми помогне. И с негова помощ организирахме един наистина чудесен курс на много високо ниво — лекторите бяха все „от лъв нагоре“. Лъвски бяха и лекциите им.

Друга от задачите, които лежаха върху мене, беше да намеря научен ръководител и с него да изберем обекта на експедицията. Гълъба, повтарям, го нямаше, Велизар се беше ангажирал с други, много сериозни разкопки и като размислих, аз телефонирах на Горанка Тончева и веднага след това се качих на самолета, за да се срещна с нея във Варна.

Изборът ми не беше никак случаен — по онова време Горанка Тончева, научен сътрудник от Варненския археологически музей, заемаше много лично място сред подводните археолози и вероятно имаше зад гърба си повече проучвания на морското дъно от всички други. С екипи от опитни леководолази, все мои добри приятели — Беджо (инж. А. Беджев), Хари (инж. Х. Амиорков), Любчо Клисуров, Ишо (Илия Кръстев), Траян Траянов, покойните вече Анти Варро и Коско Стойчев, — тя бе осъществила не една експедиция от Шабла на север до Черния нос на юг. Беше издала и книгата „Потънали пристанища“ (Варна, 1964), първия български труд върху подводната археология.

Също и при Горанка ми потръгна. Тя не се уплаши от ниската възраст на „моите“ момчета и момичета и веднага прие да оглави експедицията ни, като предложи и един от най-интересните обекти по северното крайбрежие — залива на пристанище Каварна. С готовност пое върху себе си и голяма част от най-досадната работа по организацията — снабдяването с всички разрешителни, разквартируването и храненето, уреждането на връзките с местните ръководители.

Оставаше още само едно — недостатъчният опит на моите млади леководолази изискваше край тях да има повече инструктори. Вярно, Янко ми бе потвърдил участието си, но като лекар на експедицията той нямаше докрай да ми е полезен като инструктор. Попитах Данчо — отказа ми. И след като дълго размислях, спрях избора си на Милен Кънев и го поканих за ръководител на леководолазната работа. С Милен сме приятели още от участието в бригадирското движение, после бяхме заедно също на първия леководолазен курс, а още по-късно на първата археологическа експедиция не само и двамата бяхме участници, но и много често се случваше да сме в една двойка под водата. Той е безспорно по-добър леководолаз от мене и спортсмен в най-чистия смисъл на тази дума. Но по-високо от това аз поставях неговата абсолютна лоялност и толерантността му в отношенията с хората.

Нека да изпреваря събитията и да кажа още сега, че Милен и младежите от групата напълно си допаднаха. Той с тях и те с него. И останаха завинаги свързани с добро приятелство. Те го опознаха в работата и в спокойната атмосфера, която той създаваше на борда и в лагера. А за това, как той ги опозна и оцени, ще ви разкажа само за първата му среща с тях. То стана, когато бяхме вече в Каварна и всички бяхме насядали за първия си обяд. Насядали бяхме, казвам, а то бе закусвалня на самообслужване, и младите, навикнали майките да им поднасят на масата, кротичко чакаха чиниите да се появят пред тях. Милен се поприведе към мене и ми прошепна:

— Аз мисля, че в бъдеще ще трябва да направим списък с дежурство за разнасяне на храната…

— Почакай — отговорих му. — Хайде сега да станем двамата и да им сервираме, пък за по-нататък ще приказваме друг път.

Така и направихме. Едва бяхме отнесли първите чинии, когато младежите разбраха урока, скочиха на крака, силом ни накараха да седнем и… никога повече — до ден-днешен! — не възникна нужда от списъци и дежурства…

Но всичко това беше в изпреварване на събитията. А всъщност все още бяхме в края на приготовленията. Археологическият курс завърши и всички успешно положиха изпит. Единодушно избрахме и името на експедицията — „Космос 69“: нищожен акт на благодарност към списанието, което ни финансираше. Васко дори ни изненада с експедиционно знаме, нарисувано от него с жълта боя на син фон. Данчо Иванов, активист на Морския клуб, ни осигури леководолазни апарати и двама заминаха с тях за Каварна. И дойде време, когато всички трябваше от родните си градове (а Ваня, междувременно станала аспирантка по физика в СССР, пристигна нарочно от Москва) да се отправим към Каварна…

Но позволете ми, моля, да използувам времето, докато се придвижваме към китното крайморско градче, за да включа една интермедия и в нея да ви разкажа с какво ни привлича миналото на нашето Черноморие и защо с такава надежда се отправяме на среща с него.

[1] Рул — кормило на кораб. ↑

[2] Рубка — кабина със специално предназначение (за управление, радарна или радиослужба и т.н.). ↑

[3] Брашпил — съоръжение (обикновено механично) с хоризонтален вал и два барабана. ↑

[4] Маркер — малък плавок, снабден с въженце и котвичка, използуван от леководолазите за отбелязване определени места от дъното. ↑

[5] Кърма — задна част на кораб или лодка. ↑

[6] Трап — корабна стълба. ↑

[7] Палуба — горната повърхност на плавателен съд. ↑

[8] Фалшборд — продължение на бордовата стена над нивото на палубата, което служи като парапет. ↑

[9] Древногръцки керамични чаши. — Б.а. ↑

[10] Рангоут — всички дървени или стоманени греди на плавателен съд, които служат за закрепване корабните въжета, платната, сигналните шарове, светлините и пр. ↑

Интермедия I
Черно море и вековете

Кога предисторическият човек за пръв път е достигнал този бряг и е видял синевината на морето? — Никой не знае. Археолозите определят: през старокаменната епоха. Но дали преди 10 000 години или преди 50 000 — това все още е тайна на хилядолетията. Все пак изглежда, че тази среща с морето е станала някъде по северното ни крайбрежие — най-много следи от първите поселници са открити северно от Каварна и в околностите на Варна: при селата Страшимирово, Сава, Белослав и пр.

Отначало нашият далечен прародител намирал подслон и защита в многобройните пещери по този бряг. Криел се в тях и излизал, за да ловува с каменните си оръжия, а от морето вземал само онова, което то благоволявало да изхвърли на брега. После, след хиляди години, той се престрашил да излезе от пещерите, да строи селища на открито и да ги огражда със стени от набити в земята колове, да обработва богатата и тлъста почва и да се храни с нейните плодове, да превръща глината в домакински съдове. Още по-късно, когато вече се научил да топи руда и да добива мед, наред с каменните му оръжия и сечива се появили и медни, а във Варненското езеро (тогава то било дълбок морски залив) изникнало наколно селище. Водата станала приятел на човека — той браздял повърхността й със своята лодка-еднодръвка, ловял риба с мрежи и харпун, а нощем тя пазела дома му от дивите животни…

Ако пишех тази книга само преди десет години, за този период от живота на нашите прародители нямаше да кажа нищо повече. И щях да ви оставя да мислите за тях като за хора, които живеели затворено в своята родова общност, и че всеки бил едновременно и ловец, и рибар, и земеделец, и воин, и грънчар, и властелин, и подчинен… А връзките на племето с останалия свят се свеждали до случаен налет до някое съседно племе, колкото да откраднат огън или жена.

Да, но точно преди десет години в индустриалната зона на Варна бе направено едно откритие, което и до днес се смята за археологическа сензация номер едно в целия свят (дори в далечна Япония бяха излъчени два пълнометражни документални филма за него!) и превратен момент на познанията и представите ни за тази епоха — каменно-медната или, както се нарича в науката, халколит или енеолит (около 3000 г. пр.н.е.). Тогава там бе намерен един некропол (гробище), навярно на населението от съседното наколно селище, който разкри живота на халколитния човек в съвсем нова, неподозирана светлина: при него е имало разделение на труда, властници, потънали в злато и украшения, и сиромаси-подчинени, контактите му с околния свят — и специално със средиземноморския — били повече от оживени, той не е бил чужд на култовете (и следователно е имал някакви наченки на абстрактно мислене), а постиженията му в областта на изкуството били направо изумителни… Когато пътят ви отведе към Варна, непременно посетете новата експозиция на археологическия музей и обърнете специално внимание на залата за този некропол — обещавам ви да не съжалявате за това!

Малко по-късно на острова срещу Дуранкулак бе разкопано цяло селище на човека от същата епоха, което показа, че той умеел също да строи изключително големи и изключително солидни за времето си сгради…

Около 2000 г. пр.н.е. някъде от север нахлули траките — „най-многобройният народ в света след индийския“, както ги нарекъл Херодот; войнствените и трудолюбиви траки, прочутите коневъдци, майсторите на живописта и художествените занаяти, които дадоха на човечеството Орфей и Спартак. Те изтикали или се смесили със завареното местно население и по бреговете се появили техните нетрайни, но шумни и весели селища. Много столетия траките живеели край това море, раждали се и умирали, трудели се и пирували, воювали и строели светилища на своя главен бог — „Героя конник“.

Цели десетилетия (за да не употребя по-гръмка дума) в науката властвуваше убеждението, че траките са били лоши моряци, а не са се показвали и особено гостолюбиви и към мореплавателите от чуждите и далечни страни. По-нататък в тази книга ще се разкаже, че след възникването на подводната археология у нас това схващане многократно и съвсем категорично бе опровергано — самите траки са били първокласни корабостроители и моряци, а пристанищата им са били винаги отворени за гости от всички страни на Стария свят — Египет, Крит и Микена, Финикия… Тук ще спомена само един златен слитък с форма на волска кожа, далечен предшественик на монетите, намерени от леководолази в морето край нос Калиакра — той положително е от II хилядолетие пр.н.е., произхожда от Средиземноморието и е доказателство за морските връзки на траките с останалия свят; приблизително по същото време подобни слитъци с форма на кожа, но от мед, започнали да се произвеждат и в прочутите медни рудници край Атия. А по-простите и по-бедните траки виждали в морето източник на храна и богатство: едни го добивали с рибарски мрежи, други — с дръзко пиратство…

Но дошла втората половина на VII в. пр.н.е. В морето се появили бързоплувни кораби с платна и весла, които се различавали от тракийските, а на палубите им — хитри и сладкодумни моряци.

Започвала гръцката колонизация…

Отначало гърците се плашели от бурите на това море и го наричали Аксейнос Понтос, Негостоприемно море. Но когато го опознали и видели богатствата на неговите брегове, променили името му на Гостоприемно, Еуксейнос Понтос. И корабите им зацепили водите към север. Навсякъде никнели полиси (градове-държави) и емпории (тържища). Някои от тях станали прочути средища на търговия, култура и мореплаване; на други историята е запазила само имената; на трети времето не е пощадило дори и имената… Да, времето, подпомогнато от унищоженията и пожарищата на различните нашествия, е оставило само няколко тъжни развалини от цветущите някога селища. А по една странна логика морето — смятано винаги за тъмна и жестока бездна — запазило и прикътало в дълбините си много от богатствата на миналите епохи. Тях сега леководолазите — подводни археолози постепенно откриват и връщат на човечеството.

Първата колония, която древните гърци основали в Еуксейнос Понтос, е Истрия, на устието на река Дунав (Истрос). Това станало през 657 г. пр.н.е. Втората, на която съдбата била предопределила да бъде най-голямата и най-значителната от всички понтийски колонии, е Аполония Понтика (Понтийска) на днешното южно българско крайбрежие. Нейната „рождена дата“ е в края на VII век — 610 г. пр.н.е. Според една легенда неин основател е прочутият йонийски философ и един от най-заслужилите граждани на Милет — Анаксимандър.

Първоначално новият полис се смествал само на малкото скалисто островче Свети Кирик, което днес е свързано със сушата посредством здрава и висока вълноломна стена. За първите колонисти то било достатъчно. Но градът бързо разцъфтявал. Умножавал се и броят на жителите му. Част от тях се прехвърлили на съседния остров Свети Иван и на рифовете Гата и Милос (последните са потънали и сега са на петнадесетина метра под повърхността), после и на полуострова, където днес е рибарското и курортно градче Созопол. Яка и солидна стена преграждала пътя към полуострова. Чрез нея аполонийци пазели богатствата си, за които целият античен свят говорел с възхищение и немалко завист.

А те наистина били много богати. Хитри и опитни търговци на Аполония кръстосвали земите на траките до Дунав на север и до днешна София на запад, като изкупували всичко, което тази богата земя раждала: зърнени храни и добитък, восък, мазнини, прочутите тракийски коне. Не отминавали и сръчните тракийски роби… А както вече се каза, съвсем близо до брега — при нос Атия — бил и големият меден рудник (той заедно със селището край него се наричал Атиа), източник на материал за сечива и оръжие. Тези стоки аполонийци разнасяли с корабите си по света, а купували украшения, вино, скъпоценности, разкошни дрехи и т.н. за тракийските князе и царе. И като всеки посредник Аполония си запазвала „лъвския пай“ от търговията…

Големите богатства позволявали на аполонийците да строят красиви храмове и обществени сгради, да създават свои емпории по крайбрежието. Най-голямата от тези емпории била Анхиало (Крайсолие), основана през V в. пр.н.е. А когато решили да издигнат паметник на своя покровител и главен бог Аполон, те поканили не друг, а Каламис (VI в. пр.н.е.), един от най-прочутите ваятели на античността. И той не се посрамил — неговата бронзова статуя на Аполон била висока 13.20 метра, а Плиний Стари я нарича „образец на творческа смелост“! Тя цели пет века била символ на величието на Аполония, но по-късно римските легиони на Марк Теренций Лукул я обсебили и пренесли в Рим. И все пак римляните не отнесли всичко. Тук останали много други богатства, които и до днес свидетелствуват за някогашния разцвет на този гръцки полис. На първо място между тях е стелата (надгробната плоча) на Анаксандър, „мъж най-уважаван между гражданите“, както гласи надписът върху нея. Тя е от VI в. пр.н.е., работа на някой изключителен майстор на длетото. (Изказват се мнения, че също е творба на Каламис.)

В средата на IV в. пр.н.е. в Аполония Понтика е съществувала прочута школа за художествени керамични съдове, която в науката е позната като школа на Аполонийския художник. Нейните творби се смятат измежду върховите постижения на керамичната живопис. Отделни съдове, рисувани от Аполонийския художник, се намират у нас, а така също в Пергамон музеум в Берлин, парижкия Лувър, ленинградския Ермитаж и навсякъде са смятани за редки и скъпоценни образци на античното изкуство.

Видели бързия разцвет на Аполония, милетските гърци наскоро след това изградили и нови колонии — Одесос, Дионисопол, Бизоне…

На мястото на днешния град Варна те заварили малко тракийско селище и с подаръци и сладкодумие спечелили сърцата на траките, за да основат един от най-личните си полиси — Одесос. Те дори издигнали храм на местния тракийски бог Дарзалас, който така станал за дълги векове „велик бог“ на града. Търговията бързо процъфтявала. Тук идвали търговци от Тасос, Хиос, Родос, та чак и от далечния Египет. А изкуството на одесоските ваятели се прочуло по целия Еуксейнос Понтос. Вековете минавали и заедно с тях Одесос все растял и богатеел. Той влязъл в държавата на Лизимах, един от наследниците на Александър Велики, и станал главно пристанище за многобройните му морски походи на юг.

А там, където днес е град Балчик, някога се намирала друга от най-богатите гръцки колонии — Дионисопол (Град на Дионис). „Поздравявам ви, о, белокаменни стени на Дионисовия град!“ — възкликнал римският поет Овидий, когато пътувал на север в далечното си изгнаничество. Градът, построен върху по-старото селище Круни (Извори), имал прочути по целия античен свят храмове на Аполон, Артемида и разбира се, на своя покровител Дионис. За съжаление свличането на почвата е разрушило всички богатства на античния свят, а морското дъно свидливо пази голяма част от тях под дебелия слой пясък и тиня.

Още по̀ на север, където сега е пристанището на град Каварна, се намирал Бизоне. Както свидетелствуват много древни автори, около средата на I в. пр.н.е. този полис е бил изцяло разрушен от земетръс и бил погълнат от морето.

През VI в. пр.н.е. върху величествения скалист нос Калиакра се издигала тракийската крепост Тиризис (по името на местното тракийско племе тиризи или тиридзи) — едновременно яка твърдина и важен морски и търговски център. Според древния гръцки географ Страбон именно тук, може би в някоя от многобройните пещери под носа, Лизимах намерил укритие за своите баснословни съкровища.

Било изминало повече от едно столетие, откакто йонийските гърци кръстосвали Еуксейнос Понтос и строели по бреговете му своите красиви и богати колонии, когато дорийци също погледнали с лакоми очи към север. Гражданите на Мегара вече се задушавали в границите на своя стар свят. И една част от тях натоварили семействата и покъщнината си на корабите и потеглили да търсят щастие по нови брегове. Те проникнали в Еуксейнос Понтос, свърнали на север, заобиколили отдалече някои от йонийските крепости и след още няколко дни попаднали на онова, за което мечтаели. Там, където планината Хемус опирала до Понт, имало къс земя, вдадена навътре в морето, и само тясна ивица суша я свързвала с континента. Естествено защитено място! Мегаряни не търсили повече. Те лесно сломили съпротивата на воините от местното тракийско селище, после ги отрупали с подаръци, настанили се на полуострова, укрепили го и така създали своя полис, на който запазили старото тракийско име — Мелсамбрия (Градът на Мелса — основателя на селището).

Кога станало това? Неизвестен автор, когото историците условно наричат Псевдоскимнос, пише: „До подножието на планината, която се нарича Хемус, има град на име Мелсамбрия, съседен на тракийската и гетската страна. Основали го калхедонци и мегаряни във времето, когато Дарий потеглил против скитите.“ Благодарение на тези думи историците установяват — 510 г. пр.н.е. Тоест точно едно столетие след основаването на Аполония.

Мелсамбрия — наричана по-често Месамбрия — бързо разцъфтявала. Зад яките й крепостни стени изникнали красиви каменни домове, театър, гимназион, величествени храмове на Аполон, Атина, Дионис, Асклепий и Афродита. По стените на храмовете били закачени издялани на камък договори с близки и далечни страни. Защото месамбрийци търгували с целия древен свят; корабите им кръстосвали моретата, като донасяли най-добрите стоки на Атина, Египет, Пергам и Коринт, а изнасяли жито, добитък, мед, восък, дървен материал и роби, по-голямата част от които купували на безценица от тракийските племена на континента. За търговията с траките през V–IV в. пр.н.е. те създали и свои емпории — Лариса и Навлох. За себе си месамбрийци запазили изкуството и производството на оръжие; цели пет столетия градът бил прочут център на култура и изкуство и голям производител на воинско снаряжение.

С идването на римляните (I в. пр.н.е.) положението на този бряг се изменило. Някои от градовете (Одесос и отчасти Дионисопол) запазили предишното си значение, но други го изгубили катастрофално. Най-зле пострадала Аполония. За отмъщение, че им оказала съпротива, римляните я разрушили и за няколко века я превърнали в бедно и незначително провинциално градче. Епохата на Рим облагодетелствувала Анхиало, който се намирал на мястото на днешния град Поморие. Още по онова време (както и сега) град на солниците, римляните го избрали за административен център на цялата област. И в него потекли всички богатства, които дотогава били привилегия на Аполония и Месамбрия. Новите владетели го благоустроили, издигнали в него красиви административни сгради, храмове и къщи. В 363 г. от н.е. един летописец го нарича „най-значителен град на провинцията“. Сега от това величие на Анхиало е останало твърде малко. Цялостно запазен паметник е само могилната римска гробница край града от II век, рядък образец на античната архитектура.

Но, изглежда, най-щедри се показали римляните към Одесос (или, както те произнасяли името му, Одесус). Тук те не само продължили да поощряват изкуството и художествените занаяти, но също подновили крепостта и издигнали големи обществени сгради. Една от тях — обществена баня, частично запазена и до днес в центъра на Варна — продължава да смайва със своята монументалност, с огромните си размери и със съвършенството на строителното си майсторство; две от помещенията на тази баня са с размери колкото на големи съвременни киносалони, и то без никакви средни подпори!

За римските реформи по другите понтийски полиси и емпории се знае твърде малко. Запазили са се само някои от новите имена на селищата. Така например тракийската крепост Тиризис станала Акра Кастелум, Навлох — Темплум Йовис (Храм на Юпитер) и пр. И още: римляните прокарали път по цялата дължина на крайбрежието, край който издигнали станции и малки охранителни крепости, превърнали се — и едните, и другите — по-късно в селища. Благодарение на Певтингеровата карта[1] са идентифицирани например Ерите при устието на р. Камчия, Терра — при гр. Приморско, Буатикум — на мястото на гр. Ахтопол, и пр.[2] А археологическите разкопки разкриха подобни пунктове, които не съществуват на картата — например безименната малка римска крепост на брега при с. Шкорпиловци или другата в местността Яйлата на север.

Както навсякъде в Римската империя и тук, по нашето крайбрежие, през II–III в. се появили привърженици на новата религия — християнството. И пак както навсякъде те били гонени, преследвани, убивани и затова търсели убежище по непристъпните скали и пещери. Близо до днешния модерен курорт Златни пясъци се появили катакомби — един ранен паметник на християнството; някои го сравняват с прочутите римски катакомби. По-късно, през средновековието, близо до тях трудолюбиви ръце построили и забележително красивия скален Аладжа манастир.

Византия, която наследила източните части на Римската империя, оценила важното значение на западнопонтийските крепости. И отделяла много труд и средства, за да ги поддържа — те спирали пътя на „варварите“ към Константинопол (Цариград). С променлив успех (и с променени имена: Калиакра вместо Акра Кастелум, Месемврия вместо Месамбрия, Ахело вместо Анхиало, Созопол, т. е. Град на спасението, вместо Аполония, Агатопол т. е. Град на щастието, вместо Буатикум и пр.) крепостите изпълнявали няколко века тази роля, макар че готи и авари на няколко пъти опустошавали крайбрежието, а след VI век славяните се настанили завинаги по тези места. Докато най-сетне във втората половина на VII век през Дунава се прехвърлила войнствената дружина на хан Аспарух, за да се слее със славяните, да изтика ромеите и да основе именно тук държавата на българите.

Северната част на крайбрежието веднага попаднала в Аспаруховия „онгъл“. Наследниците на Аспарух отхвърлили границата далеч на юг. Старите византийски крепости станали — естествено след тежки борби — твърдини и пристанища на младата българска държава, Калацерка (Калиакра), Карвуна (Балчик), Варна и Козяк (днешният Обзор) били главните защитници на българската земя откъм морето; по-нататък в тази книга ще стане дума и за още една важна крепост, намирала се на н. Свети Атанас при Бяла, Варненско, открита и доказана от подводните археолози. А нужда от защита имало — вековете протичали в постоянни войни с Византия. Особено крепостите на юг от Веригава (славянското наименование на Хемус) твърде често преминавали от ромейски ръце в български. Може би най-големи надежди ромеите възлагали на Месемврия. Те били укрепили стените й, а на мястото на старите „езически“ храмове издигнали нови, християнски; така градът станал една от главните византийски крепости в Черно море, задълго смятана за непревземаема.

И все пак тя била превзета. В 812 г. пред стените й се появили българите, предвождани от своя хан Крум, които след едномесечна обсада (и употребявайки за пръв път в своята история стенобитни машини) я овладели. Впоследствие градът няколко пъти бил отвоюван от ромеите, после пак от българите, като всеки нов господар строял там благодарствени храмове — техният брой достигнал 40! И най-сетне българите завинаги се установили тук, като дали и свое име на града — Несебър.

Свидетел на няколко важни сражения станал и Анхиало (за прабългарите — Тутхон). Например в 708 г. близо до стените на крепостта хан Тервел извоювал важна победа над войските на византийския император Юстиниан. А съвсем малко по̀ на север, край малката река Ахелой, в 917 г. цар Симеон нанесъл страшно поражение на многохилядната ромейска войска. Един летописец, минал по тези места петдесет години по-късно, пише, че „още могат да се видят купищата кости, гдето тогава била посечена безславно бягащата войска на ромеите“.

По-късно все край тези брегове воювали и Калоян, и Светослав Тертер, и още много български царе. Пак оттук, от областта около Карвуна-Балчик, потеглил за величествените си подвизи и пастирът Ивайло, за да достигне до трона на Асеневците…

Така с кръв и жертви нашите прадеди завинаги присъединили крайбрежието към България. И въпреки двете робства, въпреки многото изпитания, то си останало земя на българите. За да бъде днес врата на морските ни пътища и „българска ривиера“ — курортен бисер, който разнася навред славата на отечеството ни.

… Моретата крият много тайни. За онези, които се вълнуват от археологическите загадки, морето покрай българския черноморски бряг предлага неизчерпаеми възможности за труд, за открития, за възторзи. Защото тук всеки камък е история и всяка вълна разказва чаровните легенди на миналите векове…

Чудно ли е тогава, че и нашата експедиция „Космос 69“ се отправи именно нататък? И че с труда си разкри нови страници от миналото на нашето крайбрежие?

Но вместо да ви занимавам с избледнели спомени от експедицията, позволете ми да прибягна към — как да го нарека? — автоплагиат: да препиша (със съвсем кратки изменения) репортажа си за нея, както той е отпечатан в бр. 8 и 9 (1969) на списание „Космос“.

[1] Думата е за най-старата карта на света и по-точно — средновековно копие на антична римска карта от III век. В нея се съдържат главните пътища на Римската империя с обозначение на градовете и станциите и разстоянията между тях. Намерена е в Мормс, Германия, в края на ХV в., а дължи името си на немския хуманист Конрад Певтингер, който бил неин собственик и пръв я публикувал. — Б.а. ↑

[2] В една скорошна своя работа Б. Димитров, Ат. Орачев и К. Порожанов („Пристанищата на Аполония и Месамбрия“ в „Тракия Понтика“, С., 1982) определиха Терра при Маслен нос, а Буатикум — на мястото на Китен. Тук по различни съображения възприех едно по-старо четене на Певтингеровата карта на В. Велков и др. („Мълчаливи свидетели“. С., 1966, стр. 13) относно местата на двете станции. — Б.а. ↑

Автоплагиат I:
Експедиция „Космос 69“

От запад се зададе син, заплашителен облак. Двамата с Милен — ръководителя на експедицията, погледнахме въпросително към капитана на „Дръзки“ Еленков. Той премести цигарата в ъгъла на устата си, сви рамене и рече:

— Ще ни поокъпе. Но иначе нищо лошо.

— В такъв случай ще слизаме — каза ми Милен и посегна към неопреновия си костюм. — Мокър от дъжд не се бои.

Свиках хората на кърмата и им обясних задачата. Горе, на ръба на платото, бяхме открили руините на антично селище; трябваше да се очаква, че останки от него ще се намерят на морското дъно. Изслушаха ме, зададоха и няколко въпроса, после разпределих хората по групи. Васко, Ваньо[1] и Боян — нашите трима техници — зашетаха около дихателните апарати. Останалите наизвадиха торбите и скоро кърмата се покри с разноцветни перки, маски и шнорхели. Ваня — дежурен хронометрист за този ден, взе дневника за спущанията и седна до мене. „Доктор Жоро“, както младежите наричаха лекаря Георги Христов, извади чантата си. Всичко влезе изведнъж в такова утъпкано русло, сякаш имахме поне десет дни зад гърба си.

Милен, Фани и Ицо, вече напълно екипирани, казаха традиционното:

— Другарю дежурен по спущане, разрешете слизане във водата.

Огледах екипировката им, хвърлих и един последен поглед към облака, вече надвиснал над главите ни, и разреших спущането. Скочиха във водата, размениха си последните сигнали и изчезнаха под нейната повърхност. В същия миг от небето закапаха първите тежки капки. След още един миг вече валеше като из ведро. Хората по палубата се разбягаха. На кърмата останахме само Ваньо М. и аз — той с непромокаемо яке, аз в неопренов костюм, а върху главите ни се изливаха потоците на летния дъжд. Стояхме ние и гледахме как въздушните мехури от апаратите на леководолазите под водата бликваха с равномерна последователност сред шупналото и кипящо море.

— Ще ни върви по вода — каза Ваньо, като облиза капките дъжд по устните си.

Сякаш беше пророк — думите му не бяха още заглъхнали, когато недалеч от кораба подскочи жълт маркер. Тримата под водата бяха попаднали на първата находка!

Беше 3 август 1969 година.

Експедицията „Космос 69“, организирана от списание „Космос“ и секцията „Подводна дейност“ при Софийския морски клуб на ДКМС, започна!

Експедиционно ежедневие

Какво си представяте, когато чуете думата „експедиция“? Или по-точно — „подводна археологическа експедиция“? Навярно въображението ви веднага рисува смътни и неясни картини, в които по правило има много романтика, опасности, приключения и цял низ от смайващи открития. Това е вярно и не е вярно. Действително в една експедиция като „Космос 69“ има и романтика, и открития. Но те не са самоцелни, а се раждат и съществуват в напрегнатото и изпълнено с много труд и пролята пот експедиционно ежедневие.

… Часът е шест сутринта. Стрелките на часовника едва-едва са застанали в права линия, когато дебелият бас на Милен вече призовава хората на утринна гимнастика. Отговаря му бурен и сякаш ненавременен смях — Янко, лекар, инструктор и „душа“ на експедицията, е пуснал първата смешка за деня. Скоро пред бараките е сключен кръг и членовете на групата вече енергично размахват ръце. Както обикновено от него отсъствуват тримата техници — те са изпреварили всички в събуждането и сега на кораба, при запъхтения компресор, зареждат дихателните апарати. Днес по изключение липсва и Юлия — тя, студентката по електроника и касиер на експедицията, снощи е открила някаква грешка в сметките си и още от рано-рано сутринта се е надвесила над тефтерите си.

Половин час за личен тоалет, още половин час за закуска — и всички са събрани на кораба. Трудовият ден на експедицията започва!

Капитан Еленко Еленков и Милен Кънев, събрали глави над картата, уточняват района, в който ще се работи днес. В същото време „доктор Жоро“ е отворил на кърмата „сергията“ си за сутрешния преглед на леководолазите. Ваньо Т., най-младият от инструкторите, който навърши вчера своите 21 години, приготвя неопреновия си костюм. По-нататък Чавдар и Вили стягат подводните си фотокамери и спорят оживено. Близо до тях безименното коте, обявено за талисман на експедицията, което Юлиян или „малкият Жоро“ вече са донесли от лагера, прави сутрешната си разходка по апаратите. Огледайте се. На палубата липсват само Янко, Ицо и Горанка Тончева. За Янко всеки ще ви отговори — той е на пощата за поредния телефонен разговор с началниците си в Пловдив по повод недоразуменията около отпуската му. Но за отсъствието на Христо и др. Тончева са осведомени само членовете на съвета на експедицията; той я е отвел с вятката в Каварна, за да отстрани някое нововъзникнало затруднение. И сигурно ще дойдат по-късно с Иван Рафаилов.

Запомнете, моля, името на Иван Рафаилов — уредник на малката, но интересна и подредена с вкус музейна сбирка в Каварна, и влюбен в миналото на своя край човек. Той не беше външен помагач на експедицията, а неин най-деятелен член. И както ще видите, нему тя дължи някои от най-значителните си успехи.

Към осем часа наред с родния трибагреник на мачтата се издига и знамето на експедицията и корабът отблъсва. Още един час по-късно първите групи са вече под водата и извършват своята трудна, напрегната и небезопасна леководолазна работа. До един или два часа следобед. Романтика ли? Да, тя наистина съществува. Но знаете ли какво значи да се изследва един античен подводен вълнолом, дълъг 120 метра и широк на места до 40–50, и то с такава точност, че Наско, нашият картограф, да маркира всяко изменение на терена и височината, всеки камък?

Междувременно бай Георги Марков, най-възрастният български леководолаз, който участвува в експедицията със своята лодка „Водолаз“, довежда Горанка Тончева и Христо. Христо веднага намира място в някоя от подводните групи, а др. Тончева се оттегля на горната палуба на „Дръзки“, „насаме“ с извадените от леководолазите керамични фрагменти; тя ще ги номерира и опише, после ще ги изследва внимателно, за да може, като определи „възрастта“ им, по тях да датира и вълноломната стена.

До края на работното време за никого няма почивка — ако не си под водата, ти си гребец, осигурител, хронометрист, техник… Ти си част от онази сложна машина, която изисква усилията и вниманието на всички, за да бъде трудът в морските дълбини плодотворен и без рискове за тружениците. И чудно ли е, че след такава сутрин обедът в стола трае колкото едно мигване на окото?

По правило следобед леководолазите трябва да имат два часа задължителна почивка. Имахме я и ние. Но само понякога — в една експедиция (какво, романтика ли?) винаги възникват много задачи, които трябва да бъдат предпочетени пред почивката: ремонт на материалната част, измерване и картографиране на античното селище, открито в местността Дълбока (три километра път дотам през гъсти трънаци!), посещение за опознаване историята на Каварна или Калиакра… А за днес ни чака друго „забавление“ — както Джек Лондон е бил „моряк на кон“, така и леководолазите сменят дихателните апарати с кирки и лопати, за да разкопават цял следобед елинистическата сграда, намерена от нас под свлачището на Чаракмана — първия архитектурен паметник от разрушения преди двадесет столетия Бизоне…

И затова тази вечер няма да има традиционните песни. Нито Милен ще подканя хората към леглата. В десет часа ще свети още само в онази барака, където заседава съветът на експедицията.

Експедиционно ежедневие… То ще се повтори и утре, и другиден. Две седмици!… А когато изминат, ние ще имаме право да погледнем с гордост назад, за да направим равносметка на труда си в стоте подводни часа…

По следите на тайнствения Тинум

С думата „тайнствен“ не се опитвам да създавам сензация. Тинум наистина е (или по-право — беше) една историческа загадка.

Античен автор, чието име е неизвестно и затова е познат в науката като Анонимус Равеннатис (Анонимният от Равена), е оставил в съчиненията си следното изречение, написано на лош латински език: „In qua Tracia plurima fuisse ciVitatis legimus, ex quibus aliquanti desiqnare Volumus, id est litora maris… Mesembria, Ereta, Odessos, Bisoi, Tinium, Tirissa, Callatis…“ В превод (и с малко пояснения) то гласи: „В която обширна Тракия, четем, са съществували големи държави, значителна част от които желаем да отбележим. По крайбрежието са… Месемврия (Несебър), Ерета (или Ерите — на устието на Камчия), Одесос (Варна), Бизои (Бизоне — Каварна), Тинум, Тириса (или Триса, Тиризис — нос Калиакра), Калатис (дн. Мангалия, на румънска територия)…“ Ако забелязвате, Анонимус Равеннатис е пропуснал Дионисопол — Балчик, но затова пък е споменал Тинум — крепост, град или селище, за което няма никакви други сведения. И не само го е споменал, но е указал мястото му — между Бизоне и Тириса. А разгърнете която и да е археологическа карта на района, и вие ще видите, че между пристанище Каварна и нос Калиакра не е указано никакво антично селище. Наистина е тайнствен и загадъчен този Тинум!

Първата задача на експедицията „Космос 69“ беше издирването на изчезналия Тинум. Съществувал ли е той наистина? Чел ли е за него Анонимният от Равена, или е рожба на въображението му? Бил ли е толкова значителен Тинум, че да бъде поставен наред с Месемврия, Одесос, Бизоне и Калатис?

За да отговори на тези въпроси, подводната експедиция „Космос 69“ започна със… сухоземни проучвания. Насочвани от Иван Рафаилов и ръководени от Горанка Тончева, разузнавачите се отправиха на път по крайбрежния ръб на Добруджанското плато. По ръба — нали Анонимус Равеннатис указва, че Тинум е бил на брега? Разузнаване. Километър след километър. Сред трънаци, които раздират краката. С попукани от жажда устни и със зачервени от напрягане очи.

И после… после дойде откритието. На високия бряг на местността Дълбока бяха намерени останки от грамадно селище. Порутени крепостни зидове. Хиляди късчета керамика.

Останките на Тинум лежаха — забравени и неизвестни — под високи земни натрупвания и гъсти трънаци. Частичните разкопки и разчиствания очертаха размерите му и разкриха следи от миналия му блясък.

Но един град като Тинум не е могъл да не бъде здраво свързан с морето. Трябваше да проверим дали морското дъно също е съхранило следи от някогашното величие на колонията. И там, в подножието на Дълбока, бяха онези първи спущания, с които започнах моя репортаж. Резултатите от неколкодневното проучване не бяха богати (тук дъното е покрито с дебел слой тиня!), но достатъчни — обработени камъни и керамични фрагменти свидетелствуваха, че селището на платото е било и оживено пристанище.

Така Тинум престана да бъде тайнствен.

Попълнено беше още едно празно място върху археологическата карта на България!

„Дворецът на принцесата“

— Отделете време да отидете и на запад — казваше Иван Рафаилов. — Околностите на селата Топола и Божурец са шубрак, от който може да изскочи заек…

Още изследвахме морското дъно около древния Тинум, когато решихме да послушаме съвета му. И една ранна утрин бай Георги Марков ни понесе със своята лодка „Водолаз“ към непроучените брегове между Балчик и пристанището на Каварна.

Разделихме се на две групи. „Земните“, поведени от Горанка Тончева, подхванаха сложен зигзаг по напечения от слънцето и висок около 70–80 метра добруджански бряг, пред който би се позамислила всяка планинска коза; ние, „подводните“, останахме долу, за да „теглим тегели“ (така наричаме правите успоредни курсове по морското дъно). Теглехме тегел след тегел, оставяхме зад гърба си пребродените метри и минутите под водата, а при смените и почивките тайничко се присмивахме на онези, „земните“. Защото си представяхме как с изплезени от пек и жажда езици пъшкат по припеците и се хързулват по сипеите, как често-често поглеждат към нас и се пукат от завист, че сме на хлад във водата… Не знам дали „земните“ наистина са ни завиждали, но сигурен съм, че още на обяд, при първото ни събиране, ние си умряхме от завист. Та как иначе — нашите „тегели“, преминали над пусто тинесто и пясъчно дъно, ни бяха оставили с празни ръце, докато осмиваните „земни“ в същото време бяха свършили работа, достойна „да измие очите“ на две експедиции като нашата. На склона над село Топола те бяха открили неизвестно досега римско селище (или кастел), погребано под дебел слой земно свлачище. А под Божурец — също така неизвестна, но ясно очертана крепост от тракийски произход.

Прав беше другарят Рафаилов: от този шубрак изскочи заек! И само една грешка допусна той — че не беше един заек, а цели два.

Поотпочинахме, изядохме бисквитите на бай Георги — кой ще ти мисли за солиден обяд, когато вървим от находка на находка? — и продължихме разузнаването на изток, към Каварна. Спряхме под Чаракмана — онзи песъчлив склон, на който някога се е издигал трагичният античен град Бизоне.

Нека отворя скоба и ви разкажа повече за Чаракмана. Той е висок, стръмен, бледожълт или почти бял нос, суров и посвоему величествен. На платото над него преди години Горанка Тончева е разкопала цял комплекс от сгради на средновековната българска Карвуна. Горе, малко под ръба на платото, зеят черните гърла на поредица пещери, обвити с тайнственост. Няма нужда човек да е геолог, за да разбере, че някога Чаракманът се е вдавал далеч по-навътре в морето. Ясно личат следите от гигантското срутване, което е отрязало част от носа. Именно на тази отнесена от срутването част на Чаракмана се е намирал Бизоне.

Както вече писах, преди 6–7 години подводните ни колеги от Варна проучиха морското дъно пред Чаракмана и намериха скромни, но сигурни доказателства за мястото на античната колония. Ако към резултатите от техните проучвания прибавим и няколкото случайни находки от вътрешността (между тях е и една чудесна бронзова оброчна ръка, посветена на Юпитер — уникален паметник, който се пази в Каварненския музей), ние ще изчерпим всичко, оцеляло от Бизоне.

В такова положение бяха нещата, когато — все така разделени на „земни“ и „подводни“ — продължихме разузнаването. Повтори се познатата история: ние не отбелязахме дори и успеха на варненци, докато „земните“… бяха постигнали нещо наистина изключително. На стръмния склон на Чаракмана те бяха открили полузарит, но по чудо добре запазен каменен зид от сграда на античния град. Първият досега архитектурен паметник от Бизоне!

Няма защо да ви казвам, че в следващите дни не видяхме следобедна почивка и че ги прекарвахме — ние, леководолазите — в съвсем сухоземни разкопки. Но никой не се оплака, никой не възрази: та нали всяка копка разкриваше нова подробност на сградата, издигала се тук преди 2000 години!

— Дворецът на принцесата от Бизоне! — възкликна някой, когато се очертаха по-ясно основите на сградата.

Разбира се, това не е било никакъв дворец. И в Бизоне не е имало никакви принцеси. Пък и другарката Тончева недвусмислено определи находката ни като „елинистическа (т.е. от III–I в. пр.н.е.) сграда с неизвестно предназначение“ и ни показа върху самите разкрити зидове на какво базира определението си. Но това определение се стори много сухо и неромантично на по-младите участници в експедицията и те продължиха да говорят за „двореца на принцесата“. (Какво могъщо нещо е мълвата! Един месец по-късно приятели и познати от Варна ме питаха за двореца, който сме били открили на Чаракмана…)

Продължавахме да копаем. Под земния насип се появяваха ту дръжка на амфора (някои от тези дръжки имаха добре запазени печати!), ту части от художествено украсен кратер, ту глинена лампа.

— Гледайте! Гледайте! — извика по едно време Вили, след като преся пръстта от лопатата си. — Находка, „мейд ин Бизоне“!

Втурнахме се към него и след секунда бяхме събрали глави над шепата му. Веднага разбрахме защо Вили, също преминал лекторията по археология, не можа да каже нищо повече освен това комично „мейд ин Бизоне“. На ръката му лежеше предмет, който не можахме да определим нито по предназначение, нито по материал. Защото не беше керамика, камък, метал или дърво; беше някаква полупрозрачна, матова, многоцветна материя, застинала в чудновата форма и пленяваща със съчетанието на своите багри.

Иван Рафаилов ни разблъска, с треперещи ръце пое предмета и на челото под сламената му шапка лъснаха капчици пот.

— Момчета — каза той, като се задъхваше от вълнение, — та това е… това е… египетско стъкло!… Разбирате ли! Е-ги-пет-ско стъкло!… Знаете ли вие колцина археолози са намирали у нас египетско стъкло?…

Изведнъж настана такова мълчание, че за пръв път през този ден можахме да чуем сънното жужене на пчелите и далечния плясък на ласкавите вълни. И как да не занемееш? Та нали лекторите ни само бяха споменали мимоходом, че съществува и такова нещо, „египетско стъкло“!

После някой рече:

— И сетне нека ми разправят, че това не е дворецът на принцесата от Бизоне!…

„Дори ако беше само това!…“

Когато тръгвахме на експедицията, ние имахме намерение да съсредоточим главните си усилия в местността Яйлата при село Камен бряг. Случи се обаче така, че („по независещи от нас причини“, както се казва в подобни случаи) ние можахме да отидем на Яйлата само за един ден и да я изследваме без апарати, а на шнорхел, като гмуркачи.

Ако ви се случи да пътувате край морето, непременно се отбийте при Камен бряг, за да видите Яйлата. Защото това е един от най-удивителните археологически обекти не само по крайбрежието, а навярно и в цялата страна.

Представете си една почти равна тераса, дълга около километър и половина и широка между 150 и 200 метра. От едната й страна е стръмният склон към Добруджанското плато, от другата — почти отвесният, живописно очертан скалист бряг към морето. Горе, в подножието на платото, се реди цял наниз от пещери, оформени в правилни паралелепипеди, които явно са дело на човешка ръка. Втори наниз от подобни пещери — на някои от тях са пробити и прозорчета! — се намира току под ръба на терасата и образува истинска улица от скални жилища. Третият ред пещери, този път с неправилна форма, е разположен долу, на водната повърхност, и в тях морето прониква надълбоко под сушата. Изкачите ли се горе, на ръба на платото, и погледнете ли към терасата, вие ще се смаете от гледката пред очите ви — под вас каменни зидове очертават цял един древен град. С крепостните му стени (в дните на експедицията другарката Тончева проведе там частични разкопки и разкри добре иззидани крепостни стени и кули, дебели до 3 метра), с къщите, дворовете и улиците. Това чудно селище, на което времето не е пощадило дори и името, е антично, вероятно римско; скалните жилища са от средновековието.

Ето, това е Яйлата!

След като огледахме останките на сушата, ние извадихме перките, маските и шнорхелите и разпределени по групи, навлязохме във водата. Целта ни не беше някакво изследване — какво изследване за един ден! — а само повърхностен оглед на приводните пещери и на дъното около тях.

Плувахме ние около брега, гмуркахме се в бистрите води край скалите, прониквахме в здрача на пещерите…

И тогава… тогава ние, „подводните“, взехме своя реванш за неуспеха ни при Топола, Божурец и Чаракмана. При едно от гмурканията попаднахме на малък, добре оформен камък с дупка, на която ясно личаха и следите от длетото на каменоделеца, и протритите от въжето канали. Антична каменна котва! Котва, която би правила чест на който и да е морски музей в света! Тя е лежала хиляди години на дъното и е чакала нас, „подводните“ от експедицията „Космос 69“!

Повикахме Горанка Тончева. Тя дълго оглежда находката ни, после прошепна:

— Дори ако беше само това, експедицията ни пак щеше да бъде оправдана!

Впрочем същото мнение се споделяше и от нас. Нали сме леководолази, за нас една котва, намерена на дъното, е повече от къща на сушата… Но и ние, и другарката Тончева престанахме да поставяме каменната котва на първо място между нашите находки, когато намерихме

вълнолома на Бизоне

Той беше търсен отдавна, този вълнолом. Защото никой не се бе съмнявал, че град като Бизоне ще да е имал сигурно пристанище, защитено от ветровете и вълните. Когато започнахме да го търсим, разполагахме с две указания: дългогодишните наблюдения на морските служби за посоката на най-честите буреносни ветрове в района на Каварна (въз основа на които можахме да преценим къде би трябвало да се издигне вълноломна стена) и сведението на нашия приятел от Варна инж. Беджев, че неговата подводна инженерна група е попаднала на обработени камъни пред Зеления нос — онзи, който огражда залива на каварненското пристанище от изток.

Вижте скицата на района. Тя е направена от мене на око и не претендира за точност. Но на нея вие ще намерите и Зеления нос, и разположението на античния вълнолом. И ще ви станат ясни по-нататъшните ми обяснения.

Отначало ние извършихме грешка — търсихме началото на вълнолома в близост до брега. После си дадохме сметка, че Зеленият нос е също ронлив и нестабилен и че за последните 2000 години положително е претърпял не едно срутване, при което бреговата ивица се е измествала далеч навътре към сушата. Поправихме грешката си и след това още с първите спущания се натъкнахме на вълнолома.

Да се уточним: когато говорим за вълнолом, не си представяйте такива яки стени, каквито сте виждали във Варна, Бургас или Созопол и зад които дори и при най-страшни бури морето е гладко като в чаша. Подобни вълноломи — солидни и сигурни, но трудни за построяване и твърде скъпи — са били строени рядко в античността. Ала древните инженери са си разбирали занаята. Те са се изхитрявали да спират вълните с (казано на днешен език) „подводни вълноломи“ — насипи върху дъното, „облицовани“ и укрепени с обработен камък, които са се издигали до половин или един метър под водната повърхност. Разбира се, предназначението на такъв вълнолом не е било да прегради напълно пътя на вълните, нито е било възможно да понесе цялата им тежест. Той обаче чудесно е ломил вълните в най-истинския смисъл на тази дума. Те са се разбивали о него, загубвали са силата си и са продължавали нататък, но омаломощени и безопасни. И ако на 50 или 100 метра отвъд подводния вълнолом е имало кей[2] или някакво мостче, корабите, макар и с клатушкане, са можели да товарят и разтоварват стоките си, без да има опасност от катастрофа.

Подобни вълноломи — редки и като образци на строителното изкуство, и като археологически находки — са открити у нас няколко.

Ние го намерихме в лошо състояние. Вековете и нестабилната почва бяха извършили своето. Сега стената е хлътнала, не достига тъй близо, до повърхността, камъните от „облицовката“ са разместени и разпилени. Но ние работихме почти седмица на този обект — безспорно най-значителната ни находка! — и можахме не само да проучим метър по метър сегашното състояние на вълнолома, но и да уточним някогашния му вид.

Той е започвал на 150 м от сегашната брегова ивица и се е простирал на около 120 м на юг-югозапад. Представлявал е насип от пръст и камъни, покрит с великолепно одялани плочи с различен размер. Плочите са отлично запазени и неведнъж будеха възхищението ни с майсторската си обработка.

За онези, които в бъдеще ще имат да изследват подобни обекти, искам да разкажа методиката на проучване, която приложихме.

След като открихме стената, ние очертахме границите й с едноцветни маркери. После, като следвахме средата и „билото“ на насипа, опънахме по дъното и здраво закрепихме въже (посоката му беше 10° — 190°), предварително разграфено през два метра. На всеки 10 метра по въжето пуснахме маркери в друг цвят, които на повърхността очертаваха линията на вълнолома и позволяваха по-точна работа. Извършили тази подготвителна работа, започнахме същинското проучване. От всяко деление на централното въже, т.е. на всеки два метра, ние опъвахме наляво и надясно две перпендикулярни на основната линия въжета, разграфени вече на по един метър, и по тях отчитахме както границите на стената, така и характера й по цялата й ширина — естеството на материала, височината от дъното и дълбочината от повърхността (за тези измервания си служехме с дълбокомер и лот). Резултатите от всяко такова измерване и наблюдение се записваха под водата от старшия на съответната леководолазна група и веднага се съобщаваха на нашия картограф Наско, който, разположил се в лодката на повърхността, нанасяше данните върху мащабната си карта.

Както виждате, такава дейност е свързана с много труд, много внимание, много еднообразие и… с никаква романтика. Но затова пък днес тя ни дава основание да кажем гордо:

— Ние, членовете на експедиция „Космос 69“, открихме и върнахме на хората вълнолома на Бизоне!

Има ли Нептун рога?

Ние бяхме убедени, че няма. Не само защото те липсват на статуите му, но и защото през цялото времетраене на експедицията той нито веднъж „не си показа рогата“. Напротив! Нептун беше благосклонен към нас и ако изключим дъжда през първия ден, ни подари две седмици ясно време и кротко море. И все пак…

Както вече казах, обикновено на стотина метра от вълнолома в посока на защитената от вятъра страна е било античното пристанище. А дъното на едно пристанище — независимо дали е отпреди хиляда години, или съвременно — винаги е покрито с какви ли не материали: откъснати котви, изпуснати предмети, амбалаж, изхвърлени счупени съдове (моряците, знаете, не търсят кошчета за смет) и пр. Винаги разнородни и по вид, и по епохи. Именно тези „парчетии“ указват местата на древните пристанища.

Ние решихме да намерим пристанището на Бизоне. И още докато проучвахме вълноломната стена, другите инструктори — Милен, Янко и Ваньо Т. (или „бебето-инструктор“, както незлобиво го нарекоха заради качеството му на най-млад инструктор-леководолаз в България) — поеха моя дял от работата и ме оставиха да търся.

Дирихме го три дни без никакъв резултат. И с Юлия, и с Ицо, и с „доктор Жоро“. И близо до стената, и далеч от стената. И на по-плиткото, и на по-дълбокото. Нищо! Никакво късче керамика, което да подсказва, че тук през древността са стояли на котва моряци.

— Проверете по-навътре в залива — посъветва ни в предпоследната утрин Иван Рафаилов. — Почти до плажа. Там, в склона, има издълбани изкуствени пещери. Ако приемем, че те са били хамбарите и складовете на бизонийското пристанище, то…

Пак го послушахме. И пак не сгрешихме. Двамата със Стоян изтеглихме само един „тегел“ в източната страна на залива (на около 400–500 м от вълнолома) и ако искахме, можехме да напълним лодката на бай Георги с находки. (Ех, какви очи има този Стоян! Плува уж малко зад мене, а през метър, през два ме побутва — тук съзрял дръжка на амфора, там цяло гърне, още по-нататък…) Взехме само няколко предмета като образци. Като ги видяха, всички се ухилиха — да, това беше последното доказателство, че сме намерили пристанището и вълнолома на Бизоне!

Направихме кратък съвет и Горанка Тончева реши: да посветим последния ден на древното пристанище и да извадим от него колкото се може повече керамика, необходима за датирането и на пристанището, и на вълнолома.

Правилно беше решението ни, но както е думата, направено бе „без кръчмаря“. Защото именно в този последен експедиционен ден Нептун показа рогата си.

Беше съвсем рано сутринта, когато капитан Еленков дойде в лагера и ни събуди: морето било лошо, „Дръзки“ не можел да остане в такова открито пристанище и трябвало да бяга на завет във Варна.

Изтичахме на пристанището. Еленков беше прав. Мътни вълни люлееха кораба, въжетата му скърцаха, бордовете[3] му застрашително се блъскаха о пирса[4]. Нямаше място за избор. Разтоварихме багажа си, закрепихме апаратите, които щяха да пътуват с кораба, и след половин час „Дръзки“ отблъсна. Изпратихме го с просълзени очи и с махане на ръце. Той се отдалечи с вой на сирената и с изстреляни цветни ракети — разделяха се близки приятели.

Когато корабът се загуби в далечината, хвърлих последен поглед към старото пристанище на Бизоне. Заради рогата на Нептун там, на дъното, щяха да продължат да стоят мълчаливите паметници от древния град. Да стоят и да чакат. До следващата експедиция…

Поглед през далечината на… 15 години

Поглед към същата тази експедиция „Космос 69“, разбира се. Защото сега, когато плагиатствувах от самия себе си, в спомените ми се мярнаха някои картини, случки и хора, които, мисля, си заслужава да се знаят.

Не съм разказал например, че за около седмица гост на експедицията беше първооснователят на подводната археология у нас проф. Иван Гълъбов със семейството си. През тези дни, в които беше между нас, той и Горанка Тончева ни дадоха чудесен урок по колегиалност и взаимно уважение: Гълъба внимаваше да се придържа към ролята си на обикновено присъствие, Горанка обаче не само го поставяше през цялото време наравно със себе си, но и намираше начин да му изрази своето искрено уважение — ту с поискан пред всички съвет, ту с молба да я замести, ту със съвместно тълкуване на някоя по-необикновена находка. И тук съм длъжен да кажа, че именно поради това коректно поведение на двамата учени младите изследователи от „Космос 69“ и до днес броят Иван Гълъбов между своите научни ръководители.

Улавям се и в други по-едри или по-дребни пропуски. Запомнил съм например смеха на Боян. Не съм срещал в живота си втори такъв смях — разсмее ли се Боян, не е възможно да останеш сериозен, дори ако си, да речем, на погребение — така заразително действува неговият смях. И момчетата тогава направиха експеримент. Отидоха на един много трогателен италиански филм и на най-тъжното място пошушнаха на Боян някаква смешка. Последиците? — Преустановиха прожекцията, за да разберат защо целият салон се превива от смях точно там, където би трябвало да лее потоци от сълзи… Или още алкохолът. С Милен бяхме забранили всички спиртни напитки и веднъж оставихме едного в лагера за цял ден заради една недопита бутилка бира. Но бързам веднага да кажа, че това ограничение не смущаваше никого. Поради простата причина, че без да бяха въздържатели, момчетата и момичетата не пиеха. И на заключителната вечеря, която ръководителите на Каварна ни дадоха, три от всеки четири бутилки вино така си останаха недокоснати…

И все пак най-съществения си пропуск виждам в разказа си за котвата. Има и снимка — един нищо и никакъв камък с дупка в средата, пък аз съм писал за него като за кюлче злато… Причината е, че и тогава, и днес (дотук) съм допуснал една много сериозна празнота — не съм обяснил важното значение на античните котви като археологически материал, нито съм запознал читателя с тяхното естество.

Колкото и да звучи невероятно, корабното устройство и мореплавателните тънкости са измежду най-тъмните места в познанията ни за стария свят. Днес ние знаем с пълни подробности как са се обличали хората от древните епохи, как и с какво са се хранели (дори деликатесните им блюда), как са спели, говорели, воювали и са се любели и т.н., и т.н. Знаем още, че те са били и отлични мореплаватели, че храбро са кръстосвали познати и непознати морета, че моряци като Синухета, аргонавтите или Питей са извършили изумителни плавания. Но познанията ни за корабите им са повече от скромни. Ще ви дам само един пример. Известно е от документи и рисунки, че в античността е имало кораби с два реда (биреми) и даже три реда (триреми) весла. Дотук добре, но ефективността (нека ми бъде простен модерният израз) от тези няколко реда гребци представлява една абсолютна въпросителна. По съображения от областта на най-елементарната физика: греблата от най-горния ред на триремите би трябвало да са били толкова дълги, че дори само херкулесовци да са били поставяни на късото рамо на веслото, пак цялата им сила би отивала най-много за повдигането му, не и за полезни загребвания. И тъй като старите мореплаватели не са поставяли втори и трети ред гребци само за декорация и авторитет, очевидно са знаели тайната на някакви хитри приспособления, чрез които успешно са се преборвали със законите на физиката. Но тайната, която не е била тайна за тях, е тайна за нас, многознайковците от XX век. А да беше само това…

Започнахте ли вече да си съставяте представа за интереса към древните кораби? Ако обаче съсредоточим вниманието си само върху котвите, ще видим колко голяма е информацията, която те носят. Да започнем с това, че те дават представа за големината (нека да го кажем по съвременно — тонажа) на корабите от дадена епоха. Защото, съгласете се, никой не би сложил на рибарска лодка котва от сто килограма, или обратното — на един стотонен кораб не би вършила никаква работа котвичка от пет-шест килограма. Съществува следователно зависимост между големината на котвите и тонажа на корабите и за един днешен инженер-корабостроител не представлява никакъв проблем по котвата да определи колко голям е бил корабът, който я е използувал. Но ще кажете: ами ако даден кораб вместо една котва от половин тон е имал десет котви по петдесет килограма? Там е работата, че разполагаме със съвсем точно сведение за броя на котвите, използувани в античността. Били са осем и това, колкото и да ви се стори невероятно, е документирано в… Новия завет на Библията. Като са описвали едно драматично пътуване на апостол Павел през Средиземно море и по чудо избягнатата катастрофа край остров Малта („Деяния на апостолите“, 27, 29–30), там са записали: „… Затова, боейки се да не бъдат изхвърлени на каменисти места, спуснаха четирите котви от кърмата и ожидаха да съмне. И понеже корабниците възнамеряваха да избягат от кораба и бяха свалили ладията в морето под предлог, че щели да спуснат и котвите откъм предницата (т.е. носа)…“ Сметката, мисля, е вече напълно ясна.

Но освен за тонажа на корабите котвите свидетелствуват и за самото наличие на корабоплаване в дадена епоха, а също и за презморски връзки с тази или онази страна. Тук обяснението е по-просто и по-лесно. Нека например си представим, че в залива на Варна се намират голям брой котви, които се датират към ХV в. пр.н.е. Изводът идва от само себе си: Варна, нашата „царица на Черно море“, е била морски (а оттам и търговски) център в средата на второто хилядолетие пр.н.е. Но ако към това успеем да докажем, че котвите са, да речем, от египетски произход, без каквото и да е затруднение ще впишем в историята и на Варна, и на нашите земи, че „през ХV в. пр.н.е. е съществувала оживена търговия между траките от Одесос и Египет, която е била осъществявана по море с кораби от такъв и такъв тонаж“. Това вече е нещо, нали?

Щом сте съгласни с мене — пък и по-нататък в книгата много често ще се говори за античните котви, — то позволете ми отново да направя едно прекъсване на разказа си за младите хора от експедиция „Космос“ и да ви запозная с котвите на древните мореплаватели.

[1] Забележка от 1983 година: Думата е за онзи Ваньо, брат на Боян, който предишната година беше на курса като гост. Ние го наричахме (наричаме го още) Ваньо М. за отлика от другия наш Ваньо — Ваньо Т. — Б.а. ↑

[2] Кей — място в пристанище, където пристават корабите. ↑

[3] Борд — странична стена на корабния корпус (прен. — на кораба). ↑

[4] Пирс — пристанищен мостик. ↑

Интермедия II
Пътят на котвата през вековете

Наистина става дума за път през векове и хилядолетия. Началото му се губи някъде в мъглявините на миналото, когато човекът за пръв път се е престрашил да се качи на случайно попаднал дънер, за да прекоси някоя водна преграда, и после е лъкатушил през столетията от еднодръвката до съвременните лайнери, ще продължи и при по-нататъшното овладяване на морските простори, развивал се е и ще се развива според знанията и техническите възможности на хората.

А. Каменни котви

Колкото и да звучи невероятно, най-древната от всички котви се използува и до днес. В рибарските лодки често може да се види един обикновен камък, вързан със здраво въже — този камък служи на рибаря като котва. Лесно е да се предположи, че подобен камък ще да е бил котвено съоръжение и на най-старите, на първите моряци. Предположението почива на солидна логика, но за съжаление не може да се докаже — когато на дъното се намират камъни със следи от протривания на въже, трудно или дори невъзможно е да се определи дали тази котва-предтеча е действително от зората на мореплаването, или е принадлежала на беден лодкар например преди стотина години.

Изминали неизвестен брой столетия или хилядолетия, когато безименен изобретател създал от камък първата котва. А изобретението се състояло в придаване с длето и чук на подходяща форма на камъка и пробиване на дупка за въжето. Най-старият подобен екземпляр не е намерен досега, но е познат от един барелеф в египетската гробница на Саху-Ре (около 3000 г. пр.н.е.). Нейният достатъчно ясен рисунък показва, че тази най-ранна котва е била от камък, с пирамидална форма и с хоризонтална дупка за въжето в горния, върховия край на пирамидата. Намерени са твърде много котви от приблизително същия тип, пирамидални или по-често кръгли и триъгълни (фиг. 1) — само в нашите музеи броят им е над тридесет, — но те са от по-късно време; по находки от Източното Средиземноморие археолозите ги отнасят към разцвета на финикийското корабоплаване, т.е. около 1900 г. пр.н.е. Към тази група следва да се причисли и „нашата“ котва от Яйлата. За кръглите котви (фиг. 1-А) твърде дълго се спореше в науката дали изобщо следва да се причислят към котвите — формата и най-често твърде малкият им размер (в Созополския музей има екземпляр само 27–28 см!) смущаваха изследователите. Този спор бе приключен, когато бе открита една ясна рисунка върху кипърска ваза от VIII в. пр.н.е., представляваща моряк, който хвърля в морето подобна котвичка от борда на малък кораб. Доколкото ми е известно, споменатият екземпляр от Созопол е трети в световната колекция; първите два са намерени в залива на Маратон и в морето край остров Сардиния. Според Хонор Фрост, навярно най-авторитетната познавачка на античните котви, тези кръгли каменни котви са били използувани преди и по време на бронзовата епоха.

Изминали столетия, докато котвата още веднъж измени формата си. Тя станала правоъгълна или елипсовидна и с два отвора, пробити симетрично (фиг. 2). Не е трудно да се досетим каква е била нуждата, предизвикала това усъвършенствуване: междувременно корабите са станали значително по-големи, трябвали са им съответно по-тежки котви (у нас са намерени екземпляри по 100-120-150 кг!), за спущането и вдигането на които само едно въже е било недостатъчно. Изглежда, че именно този тип котви са били предпочитани от финикийските моряци — подобни екземпляри са намирани главно в районите на финикийските пристанища (например Сицилия) и се датират около първата половина на II хилядолетие пр.н.е. Любопитна подробност: оказва се, че съвсем същите котви се използуват и до днес. Испанският учен Р. Сантамариа ги е открил през двадесетте години на нашия век при рибарите от Балеарските острови, които са ги употребявали за прикрепване на риболовните си мрежи (фиг. 3). Специално втората форма (фиг. 3-Б) е извънредно важна — не само защото изследователите не биха могли да се досетят за нея, но и защото с дървеното колче, прокарано в единия отвор на камъка, тази котва се превръща в някакъв преходен тип между каменните и каменно-дървените.

Б. Каменно-дървени котви

Очевидно е, че каменните котви са действували като прикрепващо устройство само със силата на своята тежест. Попаднали на неравно и скалисто дъно, те са могли да задържат лодката или кораба, но (това може да ви го потвърди всеки рибар) те са напълно непригодни за пясъчно дъно: там се свличат по неравнините или се влачат по дъното под напора на лодката или кораба. Неприятностите, породени от подобни влачения, са накарали твърде отдавна — предполага се около средата на II хилядолетие пр.н.е. — древните моряци да създадат котва, специално предназначена за пясъчно дъно. Така се е родила тъй наречената каменно-дървена котва.

Каменно-дървената котва за пясъчно дъно се е състояла от един плоско одялан камък, в който са пробити нечетен брой дупки, най-често пет (италианецът Франко Папо̀ публикува една котва, намерена в Крит, с девет!). В едната от тях е прокарано котвеното въже, а в останалите — къси и заострени от двете страни колчета. На фиг. 4 се виждат както устройството, така и начинът на действие на този тип котви: камъкът пада на дъното с плоската си страна (независимо коя от двете) и копчетата се забиват в пясъка.

Но някогашните мореплаватели, изглежда, скоро са разбрали нецелесъобразността на съществуването и употребата на отделни котви за скалисто и за пясъчно дъно. Та помислете: така те разточително пилеели място върху своите и без това неголеми плавателни съдове. Ето как необходимостта е родила третата форма — в морската археология я наричат „сложна“ или „съставна“, — приспособена и за скалисто, и за пясъчно дъно.

Няма да преувелича, ако кажа, че антични котви от този тип в нашите музеи има над сто! Те са твърде тежки плочи (един екземпляр от акваторията на Несебър е с тегло 362 кг!), по-рядко с квадратна или правоъгълна форма (споменатата несебърска котва е с крушовидна) и най-често с триъгълна (фиг. 5). На много котви от този тип единият отвор все още носи ясните белези на претриване от въжето. Това само по себе си достатъчно ясно подсказва начина на употребата им, но Родригец Сантамариа го е доказал и с образци от източното крайбрежие на Испания (фиг. 5-В), от Източното Средиземноморие и от Персийския залив.

В по-нататъшното усъвършенствуване на каменно-дървените котви са установени конструкции, които се доближават до съвременните класически форми (тях ще изясним малко по-долу). Към тях следва да се причислят например дървените котви с каменен напречник (щок) — утежняваща каменна част, закрепена перпендикулярно, т.е. напречно спрямо роговете на котвата. На фиг. 6 са дадени съответно каменен щок и една от предполагаемите конструкции на котва с него; съвсем преднамерено употребих думата „предполагаеми“ — приляга също „въображаеми“, — понеже досега са намирани (в България повече от 25) само щокове и нито един-единствен път с оцеляла дървена конструкция, за да се съди по нея за цялостния вид на котвата. Някои изследователи смятат, че този вид котва е изчезнал с откриването на оловото и овладяването на неговото обработване — както ще видим, първите оловни щокове твърде наподобяват каменните. И затова се приема, че каменните щокове се датират от IX–VII в. пр.н.е. На мен ми се струва обаче, че се налага известна предпазливост при датировката — допущам, че по-бедните моряци са използували котви с каменни щокове още векове след въвеждането на металните (оловните), които положително не са били за всяка кесия.

В. Оловно-дървени котви

Откриването на оловото и въвеждането му в корабостроенето са предизвикали прелом в развитието на котвите[1]. Вече отбелязах, че именно тогава котвата се е приближила до съвременните си форми, споменах „щок“, „рогове“ — термини, които са в употреба и днес. Но тъй като читателят може би не е запознат с устройството на съвременните котви, налага се да се отклоня от хронологията и да му дам някои най-елементарни сведения.

Днес в света се отдават предпочитания на тъй наречените „патентовани котви“ — на Хол, Смит, Тротман, Матросов, Мартин, Денна̀ и пр. По известни съображения, които ще се изяснят малко по-късно, тук ще запозная читателя с един по-стар модел, който все още има широка употреба — „адмиралтейската котва“ (фиг. 7). Нарича се така, защото е изобретена през 1851 г. от английския морски капитан Р. Н. Роджърс и е въведена в масова употреба най-напред в английското адмиралтейство. Моряците биха могли да изредят поне десетина нейни части, но за нас е достатъчно да научим само четири: вретено (фиг. 7-а), щок или напречник (фиг. 7-б), рогове (фиг. 7-в) и лапи (фиг. 7-г).

Какво е рационалното в „адмиралтейската котва“, което я е наложило в световното корабоплаване през втората половина на миналия век? За да отговорим на този въпрос, трябва най-напред да изясним едно недоразумение; котвата от познатите ни рисунки и медальони на „вяра, надежда и любов“ е технически абсурд; такава котва, на която щокът и лапите лежат на една плоскост, е непригодна за работа — ако легне плоско на дъното, тя ще се хлъзга и няма да изиграе задържаща роля. Затова на истинските котви щокът и роговете са винаги перпендикулярни един спрямо други. Така при спускане на котвата на морското дъно щокът ляга, изправя роговете отвесно към дъното и под силата на тегленето на плавателния съд долната лапа се забива, като задържа и самата котва, и съответно лодката или кораба над нея.

Тази надеждна и разумна конструкция притежава и един съществен недостатък — поради перпендикулярността на щока и роговете котвата заема много голяма площ върху палубата (а някои „адмиралтейски котви“ са по 3–4 и повече метра). Именно тук е хитроумното в „адмиралтейските“ — че щокът им е подвижен. Той е закрепен към вретеното с помощта на един болт; когато болтът се развие, щокът може да бъде изтеглен през отвора на вретеното, докато легне успоредно на него. По този начин формата става по-прибрана и площта за съхраняването й — почти незначителна.

В историята на „адмиралтейската котва“ има и едно забавно продължение. По време на Лондонската конференция по разоръжаването през 1931 г. представителят на Италия адмирал Сириани подарил на представителя на Великобритания лорд Александър един миниатюрен модел на котва с подвижен щок, намерен на дъното на езерото Неми, която произхожда отпреди… две хиляди години. По-късните археологически открития под водата увеличиха възрастта на „адмиралтейската котва“ с още няколко столетия…

В античните оловно-дървени котви метален (и следователно тежък) е по правило щокът. Това е лесно обяснимо: древният майстор-конструктор е утежнявал щока, за да ляга той на дъното и по този начин да поставя в отвесно положение роговете, снабдени с остри лапи. Както вече се каза, първите метални щокове почти напълно са копирали съществуващите дотогава каменни — можем да ги оприличим на греди от олово (в много случаи примесено с дребни камъчета) с правоъгълно сечение и по средата — в центъра на тежестта — правоъгълен жлеб. Трябва да се предположи, че жлебът е служел за осигуряване на относителна неподвижност при закрепването с въже към вретеното. Този най-примитивен оловен щок е бил в употреба малко (в историческия смисъл на думата) време — приема се VII–VI в. пр.н.е. (фиг. 8).

Вторият тип оловни щокове е онзи, който видният френски археолог и изследовател на античното корабоплаване професор Фернан Беноа нарече „античен адмиралтейски“. У нас са намерени сравнително много екземпляри по цялото крайбрежие — от Шабла на север до (както ще видим) Синеморец на юг. Те се характеризират с удължена форма, прави или дъгообразни, със стеснени краища, плоски и в средата, където е най-широката им част, имат отвор. (фиг. 9-А и 9-Б). Лесно може да се заключи, че този отвор е служил за закрепване на щока към вретеното посредством въже, дървен клин, пирон или някаква примитивна форма на болт. Проф. Беноа дори уточни, че този вид щок не е бил долепян до вретеното като най-ранните, а е преминавал през него по специално изрязан прорез. Изваждането на клина или болта е позволявало бързо демонтиране на щока и по този начин — пестене на място върху палубата.

Между щоковете от този тип понякога се срещат екземпляри с втори отвор на едното рамо. Проф. Беноа нарича този втори отвор „пръстен на сигурността“ — едно въже, прекарано през него, е намалявало рисковете за загубване на ценния оловен щок при демонтирането му или при случайно строшаване на котвата на морското дъно. В други случаи, значително по-чести, на подвижния щок се открива ясно изразено удебеление близо до централния отвор (двете разновидности — на фиг. 9-В), което очевидно е служило за фиксиране на щока към вретеното.

Според всички автори щокът от „античния адмиралтейски тип“ е изобретен към VI в. пр.н.е., но съществуват разногласия за крайното време на употребата му — някои смятат до I в. пр.н.е., но преобладаващото мнение е за няколко столетия повече — чак до III–IV в. от н.е.

Оловните щокове от описаните два типа обикновено са малки по размер — от нашите най-често между 23 и 90 см, само някои отделни екземпляри достигат 130 см. Може да се предполага, че сравнително ненадеждното скрепяне на щока към вретеното е било причина за малкия размер и съответно на него по-малката му тежест.

А в същото време корабите ставали вече по-големи и „изисквали“ по-тежки котви. Така се родил на бял свят трети тип оловен щок, чрез който античната котва най-много се доближила до днешните форми. Казано между другото, точно щок от този тип е първият, намерен край нашите брегове (експедиция „Маслен нос“ 1960). И едно съвпадение: пак щок от този тип е станал причина или поне начален момент в изучаването на античните котви — чрез първия екземпляр, намерен през 1880 г. в морето край Марсилия. Заслужава да се каже още, че котва с подобен щок е най-ранната, намерена в цялостния й вид. Това станало в италианското езеро Неми. Там под ръководството на опитния археолог Гуидо Учелли и след пет години (1927–1932 г.) усилена работа езерото било напълно отводнено и на дъното му били намерени не само останките на два римски кораба, но и напълно запазени котви — гигантска оловно-дървена от описания тип (дължината на вретеното 5.5 м, тежест на щока 630 кг!) и желязна.

Щокове като този (фиг. 10-А) са намирани с най-различни големини. Най-малкият от българската колекция е споменатият екземпляр от Маслен нос — около 65 см. Най-големият е намерен във варненското пристанище — 186 см.[2] Той спада към най-големите екземпляри в света[3].

Реконструкцията на котвите с такъв оловен щок е показана на фиг. 10-Б. Както може да се забележи, в тази реконструкция роговете и вретеното са обхванати от една оловна скоба. Такава скоба, както и оловни обкови за лапите, са намирани многократно в Средиземно море, но, изглежда, не са били задължителна част от котвата. Специално у нас не ми е известно да са били намирани.

При този щок съществуват интересни разновидности. Едната е напр. оловният щифт, който в някои случаи разделя правоъгълния отвор (фиг. 10-В) и е служел за по-здраво и по-сигурно свързване на щока към вретеното. От тази разновидност е споменатият щок от варненското пристанище. Друга е щокът с дървена сърцевина в раменете — от този тип в нашите музеи се намират 5–6 екземпляра. Той е остроумен начин за пестене на тъй ценния за онези епохи метал. Този вид щокове даде възможност — след много столетия на недоумение — да се разбере един израз на античния хронист Диодор Сицилийски (V, 35, 4): че при завръщането си от своята успешна военна експедиция в Сицилия финикийците „изпълнили със сребро дори котвите си“. Сега се изясни, че във фигуративния израз на Диодор алчните финикийци са извадили дървените сърцевини на котвите си и са ги заместили със сицилийско сребро…

Щоковете от този тип във всичките му разновидности се датират III в. пр.н.е. — III в. от н.е. Следователно те са били в успоредна употреба с щоковете на „античните адмиралтейски котви“.

Г. Железни котви

Античните железни котви са измежду най-слабо проучените от археологическата наука. Причината е може би фактът, че желязото се разяжда лесно от морската вода и затова намерените екземпляри са твърде малко и почти всички в много лошо състояние. Изключение правят котвите, намерени в Помпей и в езерото Неми. Специално вретеното и роговете на котвата от Неми и две други фрагментирани котви, намерени в Агд, Франция, са покрити с дървена обвивка; Г. Учелли обясни предназначението на дървото с нуждата да се предпази желязната котва от потъване много надълбоко в тинята.

Имало е доста спорове за времето, когато е възникнала желязната котва. У нас погрешно се приема, че тя е средновековна; случвало ми се е дори да чувам, когато са я наричали не как да е, а… възрожденска. Това е неправилно. Действително намерените екземпляри край нашите брегове са предимно връстници на Второто българско царство, но трябва да бъдем предпазливи с датирането, защото тази котва е съществувала и значително по-рано. Например споменатата от Неми, друга от Драмон, Франция, и една трета от Бълбери, Уесекс (Англия), с положителност доказват, че железни котви са се употребявали още преди и около началото на нашето летоброене. Съветският автор Лев Скрягин твърди, че те са още по-стари — от VIII в. пр.н.е., — но това ми се вижда пресилено; в тази ранна епоха желязото е било твърде оскъдно, за да се използува и за котви.

Използувани били докъм XIV–XV в.

Колкото и да са малко на брой добре запазените железни котви, те все пак позволиха да се реконструира надеждно тяхната форма (фиг. 11-А и 11-Б). И както се вижда, те са били с подвижен щок като на днешните „адмиралтейски котви“. Впрочем копие именно от желязната котва от Неми е била подарена на английското адмиралтейство в 1931 година.

Ние притежаваме твърде богата колекция от древни железни котви — фрагментирани и силно разрушени от ръждата; най-често срещани са долната част на вретеното и част от роговете. Но един сравнително добре запазен екземпляр (без щока) бе намерен край нос Калиакра и той е почти точно копие на добре запазената котва от Помпей.

Ние, леководолазите, прибързваме и допущаме грешка, когато говорим за тъй наречените „котви четирирожки“ (фиг. 12). За нас те са все турски (специално българските най-стари екземпляри са наистина от времето на османското робство), но четирирожката е доста по-стара. Тя е изобретена от викингите още в X в. — отначало като котвичка за абордаж, а после и като корабна котва. Тъй като в редки случаи четирирожките се изработват и използуват и до днес, може да се каже, че не представляват интерес за археологическата наука.

… Нека не отминаваме котвите, които виждаме в музеите по крайбрежието. Както се разбра, те имат богата история и могат да ни разкажат много за корабоплаването през далечните векове…

[1] И не само на котвите — едно от големите постижения на нашата подводна археология е откриването от Божидар Димитров през 1977 г. при Маслен нос на част от оловна обшивка на корпуса на античен кораб, което представлява извънредно рядка находка в световен мащаб. — Б.а. ↑

[2] Заслужава да се разкаже в няколко реда за това откритие — едно от най-случайните. Обирайки котвите си, през 1961 г. съветският търговски кораб „Ян Райнис“ измъкнал от дъното този грамаден щок… закачил се случайно с отвора си в лапата на една от котвите. Капитанът на кораба Ерих Томсон отложил пътуването, за да предаде рядката находка във Военноморския музей, където тя се намира и сега. — Б.а. ↑

[3] Доколкото ми е известно, най-големите екземпляри са от порядъка на 230–240 см — марсилската, позната повече като „котвата от Кари льо Руе“, е 216 см, а щокът от езерото Неми — 220 см. — Б.а. ↑

И като се изтъркулиха десет години

С д-р Славчев решаваме да дръпнем дявола за опашката

Ако се вярва на Слави — а на него заслужава да се вярва, — най-доброто средство срещу горещината било едно още по-горещо питие. И следвайки този съвет, в един августовски следобед на 1978 година ние седяхме в напечения от слънцето негов кабинет в редакцията, гледахме как живакът на термометъра бе стигнал горния етаж на сградата и сега търсеше пролука към гръмоотвода и се наливахме с горещ чай. Не помня доколко рецептата ни помагаше, но затова пък със сигурност си спомням, че разговорът се въртеше около предстоящите ни отпуски, които и двамата щяхме да прекараме на хлад край морето. И докато под двойното въздействие на лятната жега и на врящия чай се обливахме в пот, подхвърлих идеята пак под шефството на списанието да организираме нова подводна археологическа експедиция през следващата година, като за нейно основно ядро поканим онези младежи, с които в 1969 година бяхме осъществили експедицията в морето край Каварна. Веждите на Слави помръднаха с един сантиметър нагоре — сигурен белег, че думите ми са го заинтересували.

— Поддържал ли си някакъв контакт с тях през изминалите десет години? — попита ме предпазливо.

— Почти никакъв — признах чистосърдечно.

Всъщност контакти имах само с Вили, ние с него падаме някакви косвени роднини, та знаех, че междувременно бе станал инженер Обретенов. С Янко се бяхме срещали през годините на някои от дълбочинните експерименти, не се сещам вече дали на „Хеброс“, или „Шелф“. По един-единствен път бях срещал също Боян и Ваня — толкова за кратко, че дори не успях да предизвикам неповторимия Боянов смях. С никого от останалите нито бях се виждал, нито бях чувал каквато и да е вест.

— Дявол да го вземе, хрумването ти е интересно — каза ми д-р Славчев и веждите му се вдигнаха с още един сантиметър. — Готов съм да го подкрепя, но… — Цяла минута мълчание. — Даваш ли си сметка, че това би означавало да дръпнем дявола за опашката?

Разбрах смущението му. Кой на мое място не би го разбрал?

— Вярно, риск съществува — признах. — Още повече че, ако помниш, групата не бе подбрана специално, а се състоеше от участниците в един случаен леководолазен курс на ДОСО. Но това също си има добрата страна — като дръпнем опашката на дявола, ще видим станало ли е от тези деца…

— Какво пък, да опитаме — изпъшка Слави.

— И тъй? — побързах да кова желязото, докато беше горещо (то какво ли не беше горещо в този августовски ден!).

— Събирай момчетата и се захващай с подготовката. — И той ме смая с паметта си, като повтори думите си отпреди десет години: — Финансирането от нас, а хората, екипировката и липсата на инциденти — от тебе.

Важното бе, че бе дадено съгласие, а иначе момчетата и момичетата трябваше да почакат малко — в изминалите години подводните археологически изследвания бяха регламентирани много строго и само ентусиазъм или даже ентусиазъм плюс финансиране не са достатъчни за осъществяването на една експедиция. Направих съответните проучвания, които в края на краищата през септември ме отведоха в кабинета на ст.н.с. Михаил Лазаров — завеждащ отдел „Археология“ на Варненския исторически музей, председател на Експертния съвет към Центъра за морска история и подводна археология и бивш ръководител на не една експедиция в морските дълбини. Към всичко това нека добавя и още един, далеч по-скромен щрих — че вече бяхме приятели от петнадесетина години, и по-точно от времето, когато той, млад археолог в Бургаския музей, не се уплаши от ироничните епитети и снизходителните подмятания, а като ученик и последовател на Иван Гълъбов оглави подводните проучвания край Поморие, Атия и Созопол (и поради това наше дългогодишно приятелство моля да бъда извинен, че тук често ще го наричам само Мишо, а не другаря Михаил Лазаров). Мишо веднага се запали от идеята — съблазняваше се след няколко години прекъсване да се върне към подводната археология, — прие да поеме научното ръководство (а това ще рече още — да набави съответния открит лист за разкопки и разрешение от Командуването на ВМС за работа под водата) и на часа определи основната задача: „Да извършим разузнавателни изследвания в района на юг от нос Галата до село Бяла, Варненски окръг. Тъкмо този участък от нашето Черноморско крайбрежие е останал най-непроучен в подводноархеологическо отношение.“ Другояче казано, целта на експедицията трябваше да бъде да попълни още няколко от белите петна върху археологическата карта на крайбрежието.

Сега вече можех да последвам съвета на д-р Славчев и да дръпна дявола за опашката, като потърся хората, с които се бях разделил на прощалната вечеря в Каварна през 1969 година.

На лов за… стари приятели

Признавам, в душата си не бях напълно спокоен. Какви ли изненади ме очакваха, когато започнех да издирвам участниците в предишната експедиция? Как ли се бяха развили онези ученици, абитуриенти, студенти?

И как изобщо да ги издиря, след като дори не помнех целия екип от 69 година? Горанка Тончева не можа да намери списъците си. Също и Вили не успя да ми помогне — и той като мене не поддържаше връзки с леководолазите от експедицията. Разрових старите си бележници с телефонни номера и попаднах на името на Боян. Но Боян, ако помните, е пловдивчанин, а този беше номерът на студентската му квартира в София… Както и да е, реших да опитам. И една събота вечер позвъних. Отговори ми един толкова леден глас, че само като го чух едва не хванах бронхопневмония. Явно, не можеше да принадлежи на онзи Боян, заради смеха на когото преди десет години прекъснаха една кинопрожекция… И захванах аз да усуквам: тъй и тъй, другарю, преди години на същия този телефон отговаряше еди-кой си…

— Кой го търси? — попита Голям Сечко отсреща. И щом си казах името, настана невероятна промяна: само в един миг вместо бучки лед от слушалката на апарата ми потече нещо като шампанско — така кристалнобистро и шумящо от неподправена радост звучеше вече гласът. — Ама аз съм, разбира се, бате Цончо. Ей, как така да се сетиш…?

Казах му с две думи и се канех, като призова цялата си дипломатичност, да го попитам за житието-битието му (щом той, пловдивчанинът, беше още в София и в студентската си квартира, дали не се бе оказал български вариант на вечния хайделбергски студент?), но той ме прекъсна: можел ли съм да отложа разговора до сутринта на другия ден? Съгласих се естествено. И в уговорения час на неделната сутрин на вратата ми се позвъни и пред нея се оказаха двама — Боян и брат му Ваньо М. Повъзмажали, с някоя и друга бръчица на челото, но иначе съвсем същите чудесни момчета, както бяха в спомените ми отпреди десет години. Какво се бе оказало? — Боян вечерта телефонирал в Пловдив на Ваньо, съобщил му моето намерение и той, брат му, така се запалил, че с първия сутрешен влак пристигнал в София, за да ми потвърди готовността си да ме последва към морското дъно за нова среща с миналите векове. Боже, как се зарадвах на тази среща с двете момчета! Ваньо бе успял да се ожени и да стане татко, но едновременно с това бе достигнал и завидното положение на ръководител на група (сега, когато пиша, е вече водещ специалист) с ужасно сложно име в пловдивския Институт по цветна металургия, Боян пък бе издържал разните конкурси и (как съм могъл да си го представя като хайделбергски студент!) беше главен асистент в Катедра по география на туризма в университет „Климент Охридски“. Не само затова, повтарям. А защото ми бе достатъчно да ги видя, за да почувствувам, че сякаш всичките тези десет години се изличаваха. Дали да разчитам за експедицията на тях ли? Ами че нали именно затова били дошли при мене?

Ще ви разкажа как чрез тях влязох в дирите на останалите. Но нека отделя няколко реда, за да ви запозная с двамата братя.

Те са средни на ръст и с пооредяла перушина на главата и с това свършва цялата външна прилика между Боян и Ваньо. Във всички случаи нямат онази прилика, която да те накара веднага да кажеш: тези са братя. Различават се също по израз и по онова, което се крие зад израза. Първото впечатление от Ваньо е за един доста затворен, суховат и даже малко големеещ се човек. Опознаеш ли го обаче, разбираш, че е точно обратното: нему наистина не са присъщи буйните веселия и шумните и парадни изразявания на чувствата, но всъщност е сърдечен, истински предан в приятелството, с дарба да долавя затрудненията на другите и да се стреми незабележимо да ги отстранява. Боян има по бебешки широко лице с големи бузи, винаги усмихнат, смее се и погледът му. Не се лъжете обаче да смятате, че зад тази подкупваща физиономия е лекомислен и повърхностен човек, за когото „всичко, което хвърчи, се яде“. Обратното — Боян притежава извънредно бърза и аналитична мисъл, склонност да се задълбочава в проблемите (без иначе да ги мелодраматизира) и да ги решава с хладен ум, а не по чувства. Еднаквото в характерите им е уравновесеността към другите и изумителната привързаност помежду им — по-голяма, отколкото би била, ако бяха близнаци. По-късно, когато опознах също родителите, съпругите (Боян се ожени година след описаната ни среща) и даже децата им, разбрах, че тази привързаност в съчетание с рядка вежливост във взаимоотношенията и някаква особена, нова форма на патриархалност са присъщи на целия род Маневи. (Веднъж с Боян случайно станахме свидетели, когато мъж и жена се караха. Никакви крайности — беше обикновен, спретнат семеен скандал. Боян слушаше с изражение на пълно изумление и по едно време ми прошепна: „В моето семейство НИКОГА не съм присъствувал на подобна кавга, дори на повдигане на тона.“ И тъй като вече ги познавах, напълно му повярвах.) Ако не бях член на моето семейство, навярно бих пожелал да съм се родил между Маневите.

Извадих лист и молив и се заловихме да възстановяваме групата. Ваньо веднага ми даде координатите на Янко в Пловдив, Боян пък имаше телефоните на Ваня и Васко. Това всъщност беше началото на дирята, както вероятно би се изразил Олд Шетърхенд. Васко, междувременно завършил Бояновата специалност, беше станал специалист в управлението на „Балкантурист“; обадихме му се веднага и отговорът му беше: „Къде ще бъде експедицията, за да замина веднага и да ви чакам там?“ Ваня пък се оказа вече с едно „к.ф.н.“ пред името си и научен сътрудник в БАН, но бе запазила предишната си любов към морето и подводния свят, заради които преди десет години прекъсна работата по дисертацията си в Москва, за да бъде в Каварна още от първия ден на експедицията. Тя пък, разбира се, веднага ни свърза със сестра си Фани. Да, но бяха настанали известни промени: същата Фани, която в спомените ми беше само едно дългокрако и вечно ухилено момиче, сега се бе превърнала в строителния инженер Стоянова, че дори и ръководител на някаква инженерна група. Явно обаче, че бе съвсем същата по дух, щом отговорът и по телефона гласеше буквално: „Ти сигурен ли си, че си добре със здравето? — каза ми така свойски, сякаш всеки ден през тези десет години си бяхме пили кафето заедно. — Как изобщо можеш да мислиш, че ще има друг преди мен в експедицията?“

От този момент събитията се завъртяха все по-бързо. Също инженер и също голям началник (по автоматика и телемеханика) бе станал и Юлиан Талев. Васко пък издири адреса на Юлия — перничанката в нашата група. „Дали съм съгласна да участвувам ли? — попита ме тя, когато се свързах с нея по телефона. — Да знаеш: сега от пощата и чак докато се срещнем на кораба, ще си пея на глас…“

В много особено положение беше Стоян, когато го открих. Завършил математика и вече постъпил на работа в Математическия институт на БАН, той се оказа позакъснял със службата, та беше войник пред уволняване. А като войник пък беше ръководител на фотолабораторията в поделението, в което служеше. Това последно обстоятелство особено много ме зарадва — новите изисквания на подводната археология твърде тясно се преплитат с фотографията (за нуждите на документацията) и по тази линия гърнето (групата) веднага си намираше похлупака в лицето на Стоян.

Ядрото на старата експедиция постепенно се събираше и уголемяваше. С общи усилия открихме също Жоро и Ицо. Жоро — Георги Драганов — бе завършил балетното училище, после специализирал в Ленинград и го заварихме като една от силните единици на балета на Варненската народна опера. А Ицо — Христо Лалев — челист-концертмайстор на Софийската опера, бе пратен на работа в Анкара; когато му писах дотам, отговорът му бе изпълнен с толкова ентусиазъм, че допущам да е прелетял до София даже без помощта на самолет…

Очаквах, че най-трудно ще се свържа с бившето „бебе-инструктор“ Ваньо Т. и с Чавдар. За първия научихме, че е електроинженер и като електромеханик плава с корабите на БМФ по света; последната вест за Чавдар гласеше, че бил студент в Москва. Мислех, че да се свържа с двамата, ще бъде непосилна задача. Но се излъгах. Обадих се на родителите на Ваньо, за да науча на кой кораб да му пиша, а на телефона се оказа самият той — през лятото престанал да плава, постъпил на работа във ВМЕИ „Ленин“ и се установил за постоянно в София. Дали щял да участвува в експедицията ли? Странен въпрос било това за човек, който от любов към морето цяла петилетка скитал по всички океани и кракът му е стъпвал на петте континента!… А една вечер в къщи се позвъни и пред вратата се оказа Чавдар — никой не го пратил, а просто се бил върнал вече в родината, та се отбил да ме види. Той, когото наричахме галено Чавдарчо и с незлобива шега „изтърсака на експедицията“, за изминалите десет години бе смогнал да завърши два факултета (биология и фотожурналистика), да се ожени и дори току-що да постъпи на работа в един наш авторитетен ежедневник!

И така предишният състав бе отново налице. Нека обаче да предредя малко събитията и да кажа, че не всички успяха да осъществят желанието си. Някои отпаднаха по медицински съображения. Други не можаха да си осигурят отпуск. Трети жените им не ги пуснаха. Четвърти пак жените им не ги пуснаха, но не си признаха… Тъй като редиците ни пооредяха, потърсихме подходящи попълнения. Наистина в някои от тези попълнения сме се били излъгали — изоставиха ни в самото навечерие на експедицията. Но с други сполучихме и още как!

Например Лъчо, който оттогава и до днес е измежду най-активните членове на групата ни. По онова време беше абсолвент във ВИТИЗ (сега е режисьор в куклен театър) и инструктор-леководолаз с рано позакръглена снага и още по-рано пораснало към темето чело, той компенсираше липсата на коса с гъста черна брада; при нас отначало се прояви като пословичен, просто невероятен мълчаливец, което лично мене доста ме смущаваше. По-късно обаче разкрихме тайната на неговата мълчаливост. Заведе ни на едно представление на учебния театър при ВИТИЗ, където го чухме да изговаря хиляди думи със скорост на най-модерна картечница. Тогава ни стана ясно — в театъра Лъчо приказва толкова много, че си изчерпва всички лимити и не му стигат възможностите да проговори и навън…

Специално в този сезон голяма помощ ни оказаха инж. Асен Сапунов, отличен леководолаз и яхтсмен, участник в няколко подводни археологически експедиции преди нашата, отдавнашната ми приятелка и моя ученичка в леководолазното дело Веска Иванова, някога многократна шампионка по подводен спорт, и нейният съпруг инж. Светослав Ранков, отличен и разностранно развит спортист и съекипник с истински спортсменски дух. Когато бяхме вече във Варна, към нас се присъединиха също Петьофа (по паспорт Петър Колев) и Недко — и двамата опитни професионални леководолази, които обаче участвуваха в експедицията не по задължение или срещу заплащане, а както всички останали — водени от най-чист спортен ентусиазъм и от желание да имат свой личен принос в празнуването на 1300-годишнината, на която посвещавахме нашата експедиция.

Събра се, повтарям, старият екип на експедицията, и то не вече ученици и начеващи студенти, а, както е думата, стъпили на краката си млади хора… Телефонирах на д-р Славчев:

— Приготви бутилка шампанско — групата на предишната експедиция е под знамената и идвам да ти разкажа какво е станало през изминалите десет години с хората от нея. А междувременно предай едно „много здраве“ от мене на всички, които се съмняват в нашата младеж…

Шампанско не пихме, разбира се, тази напитка липсва в редакцията на „Космос“, но и без него настроението на двама ни със Слави беше в космически висини…

И отново по стръмнините на организацията

Сигурно се досещате, че от приповдигнатото настроение на чаша чай до развяването на знамето на експедицията имаше дълги месеци и че те съвсем не приличаха на приятно прекаран „уик-енд“. Подготовката ни отне много време и сили — за да осъществим програмата, която сами си бяхме съставили, понякога се налагаше да се събираме по пет вечери в седмицата плюс събота сутрин. На една от първите страници в моята дебела кожена папка, заради която по-късно ме сравняваха с инкасатор или закупчик, още се четат дългите списъци със задачи — като се започне от осигуряването на квартири и стол, та се стигне до провеждането на опреснителен курс по подводна археология.

Всъщност най-лесно се уреди последната точка — Мишо Лазаров сам се зае с курса и всеки месец намираше време да дойде в София, за да изнесе поредната беседа. „Разбираш ли — каза ми той веднъж, — аз мога да осигуря колеги от София, които биха изнесли лекции дори по-добре от мене. Но така, като идвам лично, ние преставаме да бъдем ръководител и изпълнители и ставаме екип!“ Този курс продължи и по време на експедицията — и на кораба, и на сушата срещу местата, по които работехме под водата, и във Варненския археологически музей, и в римските терми, и на Аладжа манастир…

Сравнително без усложнения намерих и заместник на Милен, комуто една челюстна операция отне възможността да бъде с нас. Отначало поканих Пепа Браткова, шампионка по подводен спорт за еди-коя си година и инструкторка с може би петнадесетина курса зад гърба си. Отказа ми — нямала била интерес към археологията. Обаче втората врата, на която почуках, се отвори веднага — Владо Логофетов, инженер, опитен инструктор-леководолаз, само деликатността му е малко повече, отколкото е необходима дори за състав като нашия.

Един от най-тежките проблеми бе осигуряването на кораб. Много се лутахме, направихме десетки сондажи, наприказвахме милион приказки, а все не намирахме благоприятно решение. И така продължи, докато случайно срещнах Димитър Венов. Двадесет години по-рано с него, тогава служебно лице към бившата ДОСО, поставихме началото на леководолазното дело в България (а по-късно той създаде и водноспасителната служба в БЧК и оттогава неизменно е един от нейните ръководители). По природа Венов е чужд на евтиния ентусиазъм, но успеете ли да го запалите на дадена вълна, бъдете сигурни, че нито ще чуете от него думата „невъзможно“, нито ще ви изиграе, след като е произнесъл „дадено“. Но запалването му не е от лесните — нужно е „вълната“ да е чиста като току-що навалял сняг.

Та срещнах Димитър Венов, казвам, и споделих с него затрудненията си и без особена надежда му подхвърлих за кораба „Херсон“, собственост на ЦК на БЧК. Противно на очакванията ми, той поразмисли и кимна сериозно — да, имало възможност да се уреди нещо. Последваха многократни преговори, докато се стигна до наемането на кораба. В цената на наема влизаше да разработим по време на експедицията и една научна тема, зададена ни от Водноспасителната служба на ЦК на БЧК.

Така отпаднаха наведнъж два проблема (корабът „Херсон“ има два кубрика[1] и каюткомпания[2], които осигуряваха нощуването на членовете на експедицията), но затова пък моят списък продължаваше да се попълва с нови и нови. Ех, как мечтаехме по това време седмицата да има поне дванадесет дни!…

Напрегнахме сили да осигурим и леководолазна екипировка. Наистина от една организация ни бяха обещали десет апарата (и действително ни ги дадоха), но те щяха да бъдат напълно недостатъчни. Много опити направихме да измолим допълнителна помощ, ала всички усилия се оказваха все ялови. И съвсем неочаквано…

Съвсем неочаквано ръка за помощ ни протегна братовчед ми Васко. И по-точно — капитан Васил Родев от Управлението на Строителния и технически флот във Варна. Случайно попаднахме един до друг на една роднинска сватба, още по-случайно го запознах с проблемите си и той, след като помисли съсредоточено, направо ми определи среща във Варна. Такъв е Васко — има ум като компютър и всяка задача изглежда наивна, след като е преминала през него, и сърце, което мечтае да се раздава. Прибавете към това възможностите му като служител в УСТФ (там имат силна водолазна група, в която по онова време работеше и Петьофа) и доброжелателното съдействие на водолазния ръководител кап. Димитър Христов и на главния инженер Цвятко Цветков и тогава няма да се учудите, че най-добрата, най-надеждната част от подводната си екипировка ние получихме от тяхното управление.

Може би ще наруша хронологията, но тъй като говоря за леководолазна техника, ще ми се да разкажа още един епизод, свързан с нея, но вече от времето на експедицията. Започнахме работа и изненадани, не, направо потресени открихме, че девет от десетте дихателни апарата, които бяхме донесли от София като дял-участие в експедицията на една организация, са непоправимо повредени. И даже по-зле — направо опасни за живота на леководолазите. Техниката на УСТФ беше отлична, но недостатъчна. И ние се озовахме пред угрозата да спрем експедицията само ден след откриването й. Тогава Янко ми подхвърли името на нашия отдавнашен събрат по „подводна запалянковщина“ Кирил Лясков, преподавател по леководолазно дело във Висшето народно военноморско училище „Н. Й. Вапцаров“. Само половин час след това бяхме вече в дома на Кирчо и му изплаквахме болката си.

— Имам апарати и за следващите двайсет дни не са ми нужни — рече той, след като ни изслуша. — За съжаление правата и властта ми не достигат, за да ви ги дам за ползуване.

— А кой има права и власт?

— Много са. Но най-добре е да се обърнете към заместник-началника капитан Станчев. Той е леководолаз, ще ви разбере…

Един спомен трепна в съзнанието ми:

— Да не е Емил Станчев?

— Точно той.

— Познавам го от двайсет години…

— Съмнявам се. Този Емил Станчев не е оня отпреди двайсет години. Сегашният е професор, доктор на техническите науки, капитан I ранг…

— Аз познавам човека, а не чина му — казах. И се обърнах към Янко: — Тръгвай! Апаратите са осигурени…

Откъде идваше тази моя увереност? — Преди двадесет години бях един от тримата инструктори на първия леководолазен курс във Варна. И между „учениците“ ни беше и Емил, тогава още капитан-лейтенант от ВМС (сега е ректор на ВМЕИ — Варна). В курса той се проявяваше с изумителна интелигентност, а под водата — като спокоен леководолаз и сигурен спътник и другар, на когото можеш да се облегнеш като на желязна греда. Колкото и високо да се е изкачил такъв човек, не е възможно той да не продължава да носи добродетелите на морските труженици. Именно затова с такава сигурност се упътвах към него!

И нека веднага да кажа, че надеждите ми се оказаха оправдани: Емил излезе от изпитна комисия, за да ме изслуша, а после нареди на един мичман и само няколко минути по-късно ние товарехме десет напълно изправни апарата.

Изобщо колегиалността между леководолазите и солидарността на морските хора през цялото време ни помагаха да се избавим от трудните положения. Доколкото помня, девизът на шахматистите е „Gens una sumus“ („Едно семейство сме“). Не зная вярно ли е това за тях, или не, но убеден съм, че девизът стопроцентово се отнася за леководолазите и изобщо за всички онези, на които кръвта в жилите е примесена и с малко морска вода.

Наистина много бяха хората, които съвсем чисто и безкористно ни помогнаха да осъществим експедицията, или „нашите меценати“, както, после се говореше на палубата или в каюткомпанията на „Херсон“. Не мога да изредя всички. Нека те не ми се сърдят, но ми се иска да поставя в съвсем отделна категория Димитър Венов от БЧК и братовчед ми кап. Васил Родев от УСТФ. Защото те се проявяваха като наши постоянни закрилници (не съм разказал и една десета от онова, което извършиха в наша подкрепа!). Дотолкова ни разглезиха с вниманието си, че при всяка нововъзникнала сложна ситуация тичахме за помощ при тях и нито веднъж не ни отказаха поддръжката си, не спестиха време и усилия, за да ни окажат съдействие.

— И все пак защо го правиш? — попитах веднъж братовчед си, когато, години по-късно, се разхождахме рамо до рамо из пристанището на Мичурин.

— Защото усетих в тези момичета и момчета нещо, което не допущах, че съществува — отговори ми той. — Трудно е да го обясня. Но то е все едно да срещнеш живи възрожденци… или поне хора с възрожденски дух.

Не се сърдете, моля, за дългия ми разказ за подготовката — страхувах се, че без него ще си представите организирането на една експедиция като нещо не по-сложно от, да речем, един неделен излет с велосипеди. Нека сега да премина на другото, по-вълнуващото — самата експедиция. И за да бъда по-близо до фактите, позволете ми да прибягна до автоплагиат, като ползувам наготово (и отново с много малки изменения) репортажа си за нея, както съм го отпечатал в бр. 1 и 2/1980 на списание „Космос“.

[1] Кубрик — общо спално помещение на кораб, обикновено за редовия екипаж. ↑

[2] Каюткомпания — общо помещение за пътниците, а на военен кораб — за командния състав, в което обядват, почиват и пр. ↑

Автоплагиат II:
Експедиция „Космос 79“

— Обери шпринга[1]! — чу се отгоре заповедта на Никола Урумбеглиев, капитана на „Херсон“.

Боцманът[2] Гошо (Георги Кираджиев) скочи на кея и освободи въжето от пушката[3]. Трябва да е последвала и друга команда, защото механикът Йовчо Паунов даде „заден“ и „Херсон“ плавно се отлепи от пристанищната стена.

Стоях до фалшборда, гледах как пристанището на Варна и вълноломът остават все по-далеч и по-далеч зад кърмата на кораба ни и с учудване усещах как тялото ми бързо-бързо се освобождава и от умората, и от напрежението, и от мъчителната невралгия, която в последните дни бе сковала челюстта ми. И точно в този момент до мен се разнесе гласът на Владо, леководолазният ръководител на експедицията:

— Какво си се замислил толкова?

Приготвих уста да му отговоря, но ме превари шумно „ура“, откъснало се изведнъж от много гърла. Двамата с Владо се огледахме. На кърмата в нестройна редица, но облечени в бели фланелки с леководолазен знак и надпис „Експедиция «Космос»“ стояха леководолазите от нашата група, гледаха някъде нагоре и с радостното си „ура“ заглушаваха шума на двигателя. Проследихме погледите им. И видяхме: на горната палуба помощник-механикът Христо Щирионов бе окачил на фалините[4] родния трибагреник и синьото знаме на експедицията, а между тях вятърът поклащаше една черна конска опашка.

— Ура!… Ура-а-а!… — присъединихме се и ние.

А когато вълнението ни позатихна, Владо напомни въпроса си:

— Щеше да ми кажеш над какво умуваше…

— Припомних си един хубав анекдот — с пресилен смях казах в отговор. — Май бе за Тур Хейердал. Когато го запитали дали е било трудно да прекоси със сал Тихия океан, той отговорил нещо такова: „Най-трудното беше подготовката…“

Владо отметна косите, които вятърът упорствуваше да тика в очите му, и помръдна мустак — така го помръдва винаги, когато отвътре го гложди съмнение.

— Почакай да повториш тези думи, когато и ние преплуваме нашия океан — рече той тихо. — Нали не вярваш, че нос Свети Атанас ще увенчае усилията ни?

Тръгване с попътен вятър

Истината е, че аз действително чувствувах несигурност. Когато преди месец с Мишо Лазаров, научния ръководител на експедицията, обмисляхме плана й, той изразяваше непоколебима увереност, че нос Св. Атанас ще е плодоносно място за археологическа работа, докато аз искрено се съмнявах — навремето сестра ми бе участъкова лекарка в Обзор и с нея, тогава добра спортистка, плувахме и се гмуркахме навсякъде между нос Св. Атанас на север и залива на Иракли на юг и никъде не бяхме попадали на следи от археологически паметници. Моето съмнение се споделяше и от наши общи приятели-археолози — нито литературата, нито историческите извори, нито случайните съобщения предлагаха нещо, което да подхрани надежди за успешна археологическа работа. Но Мишо не само продължаваше да се доверява на своя усет, но още в първия ден ни насочи нататък.

И ето — след два часа и половина път „Херсон“ спусна котва в южната, защитената от вятъра страна на носа. Огледахме се. Нос Свети Атанас се вдава не много навътре в морето, скали, сипеи и горички пълзят нагоре към село Бяла, а долу, все от южната страна, работливи ръце са проснали два даляна[5] и малко по-нататък — неголям мостик[6]. Тук ни предстоеше да работим и при малко късмет…

Поех дежурството по спускане и натоварих Ваня да бъде хронометрист, а Боян — дежурен техник.

Едва започнахме подготовката за първия работен ден под водата, когато Ваньо[7] приближи до мене и рече намусено:

— Не си прав! Ако ще бъде както преди десет години, трябва аз да се заема с апаратите…

Разбрах го — у Ваньо, както впрочем и у всички нас, останалите, споменът за предишната ни експедиция в Каварна беше жив и свеж. Без никакви сътресения направих съответна промяна. Ваньо пое дежурството на техник, а брат му Боян зае неговото място в първата група за спущане заедно с Владо и Васко. Неизбежната суетня по екипирането, проверка и подписи в дневника и с едно искрено: „На добър час!“, изпратихме тримата леководолази под водата. Малко след тях пуснах и втора група, водена от Петьофа — както знаете вече, това е прякорът на един изумително опитен варненски леководолаз-професионалист и неуморен търсач на археологически ценности, комуто музеите дължат множество от най-ценните си експонати.

Стояхме един до друг с Мишо Лазаров, мълчахме и с лошо сподавено вълнение наблюдавахме двете лодки с осигурителите, които следваха зигзагите на леководолазите по въздушните им мехури — споровете, надеждите, съмненията, всичко щеше да получи отговор в следващите часове.

Но не, не се стигна до часове. Изминали бяха само десетина минути, когато Вили се провикна от едната лодка:

— Маркер!

Видяхме и ние — на около един кабелт[8] от кораба се бе появил жълт пенопластов маркер и кротко се полюшваше върху вълничките. Само четвърт час по-късно от дълбините на залива изскочи и втори маркер, след който на повърхността се показа и Петьофа: бил попаднал на два древни щока, извика той отдалече; жълтият маркер бил при каменен шок, а белия Петьофа вързал на един оловен щок от дъговидните. Спогледахме се с Мишо. Колкото и да е странно, сега аз ликувах, а недоверие „красеше“ неговото лице.

— Слез да провериш — каза ми, като клатеше глава. — Петьофа има вещина за трима, но… два щока от най-ранните ми се виждат много като за половин час проучване…

Двадесетина минути по-късно аз вече се спущах към дъното, като следвах кордата на жълтия маркер. Водата не беше от най-прозрачните, та за известно време всичко се загуби пред очите ми — не виждах нито повърхността, нито дъното. За малко спрях така неподвижен и оставих ума и сърцето, цялото ми същество да се радва. Повярвайте ми, това е наистина фантастично усещане — все едно, че плуваш и летиш едновременно! После отнякъде се появи тъпоглав кефал, трябва да имаше поне кило и половина, погледа ме пренебрежително, обърна ми гръб, пардон, опашка и с лениви движения се отдалечи към дълбините. Засмях се в мундщука на апарата си и го последвах. И само след няколко маха на перките очите ми вече поглъщаха дивната, невероятната гледка на морското дъно. Ако бе друго време, бих останал така да се радвам на удивителната красота; сега обаче се хлъзнах над една скала, гъсто покрита с миди, и от другата й страна, в цепката до съседната скала, видях на дъното добре одялан правоъгълен камък с дължина около три педи и половина (по-късно го измерих — беше 68 см). Слязох до него и като внимавах да не вдигам мътилка от дъното, го огледах. Не, Петьофа не беше сбъркал — на пясъка лежеше не какъв да е камък, а каменен щок, върху който въпреки изминалите 2700–3000 години ясно личаха следите от привързването му към вретеното на антична котва.

Преплувах до другия маркер. Там изобщо не би могло да се сгреши — на дъното беше оловен щок от вид, вече достатъчно добре познат у нас. Експедицията „Космос“ наистина бе потеглила с попътен вятър!

— Ще ги вадим! — реши Мишо, когато изслуша краткия ми доклад. — Залогът е прекалено голям, за да рискуваме. Ще ги извадим, но ще оставим маркерите по местата им, за да направим по тях засечките на находките.

Без губене на време съставих следващата група: Стоян, единият от двамата ни фотографи, трябваше да заснеме щоковете на дъното, а Янко и Юлия — да ги вържат за изваждане и да закотвят маркерите на местата им. Самото изваждане поверих на Петьофа — той бе заслужил тази чест и това удоволствие.

Успехът продължава да ни съпровожда

На следната сутрин отново бяхме в плиткия залив южно от нос Свети Атанас. Последваха познатите „церемонии“ по подготовката и групите на разузнавачите изчезнаха под водата. Двамата с Мишо следяхме въздушните мехури от височината на горната палуба, точно под плющящите две знамена и конската опашка, и тайничко се измъчвахме от еднакви мисли. Ще се повтори ли вчерашният успех? Дали находките на Петьофа не са били повече или по-малко епизодични и случайни? Рядък шанс ли са били двата щока, или закономерност на научно правилно търсене?

Не мина много време и неизречените ни въпроси започнаха да получават своите отговори през устата на осигурителите от двете лодки:

— Петьофа е маркирал още един оловен щок!

— Лъчо и Стоян докладват за каменно гюлле и покривна керамика!…

— Ваньо и Вили са попаднали на фрагменти от амфори. Според тях — родоски от втори век преди нашата ера!…

— Нов маркер на Петьофа! Окаменяла желязна котва от византийски тип!…

Все неща, които на обикновения човек не ще направят кой знае какво впечатление, но за археолозите са цяло богатство.

Мишо извърна към мене лице. Очите му грееха щастливо, когато ми каза:

— Можеш да съобщиш на другарите от „Космос“ — нека запазят първата страница на списанието. Защото експедицията вече не само оправда средствата, вложени в нея, но обещава да се превърне в археологическа сензация на годината!…

А беше едва вторият ден…

Черен ли е Черният нос?

Ако си спомняте, стана дума, че средната част на нашето крайбрежие е най-малко проучена в подводноархеологическо отношение. Колкото и странно да звучи, това е напълно вярно: не една експедиция е работила на север от Балчик (включително и „Космос 69“), още повече — на юг от Несебър, докато тук, в средата, почти никой не е отделил сили и средства за археологически изследвания на обширния район. Изключения са частичните проучвания около нос Галата и няколко повече или по-малко случайни изследвания около Черния нос. А именно край този с мрачна като името си слава нос не един кораб е намирал трагичната си гибел. Известно е, че там лежат останките на „Шумний“, един от героичните ни миноносци, на забулената в иманярски легенди руска яхта „Колхида“ и на още няколко съвременни кораба. А преди петнадесетина години неколцина варненски приятели и „подводни колеги“ — Антон Беджев, Юрий Дулски, Траян Траянов, покойният Анти Варро и др. — бяха попаднали на еднородни амфори от непознат в Еуксейнос Понтос вид, които предизвикаха истинско изумление сред археолозите и историците.

Еднородни амфори — не говори ли това за кораб, потънал тук преди хиляди години? И ако това е така, десетината извадени амфори изчерпват ли неговия товар? С тези и други подобни въпроси един ден — беше 13 август — се отправихме към Черния нос и помолихме капитан Урумбеглиев да закотви „Херсон“ от южната страна на носа.

И веднага да кажа: ако на Св. Атанас археологическото ни щастие бе свързано главно с името на Петьофа, успехът при Черния нос носеше името на другия от варненските ни приятели — Недко Шиваров. Като си припомняше смътно някакви ориентири, Недко поведе на „далечно плаване“ под водата една тройка леководолази: толкова далечно, че навремени успявахме да следим осигуряващата ги лодка само с помощта на бинокъл. А когато се върнаха след около два часа, на лицата им бяха отпечатани едновременно преумора и удовлетворение — сигурен белег, че бяха изпълнили задачата си.

— Да пукне онзи, който разправя, че 13 е лошо число! — смееше се щастливо Недко. — Ето днес е 13-и, пък на нас ни провървя съвсем като на „свети трети“, когато раздават заплатите…

По-късно те — Недко, Янко и Владо — нарисуваха една проста карта върху лист от прословутия ми тефтер и на него отбелязаха своите открития: скалистия подводен риф, станал причина за не една морска катастрофа; разкъсаните останки на славния „Шумний“; а по-нататък, на 150–170 м „на мористо“ бяха намерили и амфорното находище.

До края на работния ден и през целия следващ посветихме всички свои усилия на откритията. Очертахме с маркери дължината на рифа — коварна подводна скала, тясна и дълга, проточена на неколкостотин метра, на някои места той е само метър и половина под повърхността на водата. После маркирахме и мястото на струпаните амфори. Тогава дойде ред на нашите геодезисти, които слязоха на брега с теодолитите си и от няколко сигурни точки засякоха и нанесоха върху картата на акваторията[9] цялата обстановка под водата.

— И тъй черен ли е Черният нос? — говореше ни Мишо Лазаров в каюткомпанията, докато се връщахме назад към Варна. — Вчера и днес се запознахме с една аномалия, с която неведнъж съм се сблъсквал по време на работа: носът е бил черен за мореплавателите, но е бял и дори златен за нас, изследователите. Впрочем, ако помислите, не е ли същото и с Помпей?

— Ако искаме да сменим името му на Златния нос — обади се Васко, — да запретваме ръкави и да…

— А, това не! — решително поклати глава Лазаров. — С нашите дълги преходи няма да свършим нищо. За да се разработи този обект lege artis, групата трябва да се установи на лагер на брега, да има на разположение няколко моторни лодки, приспособления за разставяне на планквадратна мрежа, съоръжения за проникване в грунда[10] и не на последно място — повече късмет с времето… — После се усмихна многозначително: — Кой знае, може би това ще ни бъде задачата в някоя от следващите години…

Едно почти неочаквано откритие

Времето не беше особено благоприятно за леководолазен труд. В двадесетте дни на експедицията имахме тринадесет работни. В някои дни „Херсон“ изобщо не напусна варненското пристанище, друг път сме стигали докъм устието на Камчия и по принуда сме се връщали, а веднъж — на 7 август — отидохме на Св. Атанас и аз, старши на първата група леководолази, прекратих спущанията само след 15 минути подводна работа… за голямо неудоволствие на Ваня, с която този ден бяхме „на корде“ — в дълбините имаше не повече от двадесетина сантиметра видимост, работата положително нямаше да ни спори, но съществуваха и реални рискове за сигурността на хората.

Не само духането на поряза (североизточния вятър) или мелтема (бурния източен) ставаше причина да нарушаваме програмата си. Често възникваха и други причини, съвсем неочаквани. Веднъж не можахме да излезем в морето навреме и трябваше да се откажем от заплануваното отиване до Св. Атанас, понеже щяхме да прекараме почти целия работен ден в път. По идея на Недко — пак Недко! — избрахме един малък нос със също така малък залив северно от устието на Камчия — обект, който не фигурираше в „генералния план“ на експедицията — нос Иленджик. Застанахме на котва и цялата група леководолази се спусна да разузнава на шнорхел (ще рече — без дихателни апарати). Подредихме се в широка верига и за час и половина плуване и гмуркане пребродихме залива. Не бе напразно: точно срещу плажа на нудистите Лъчо и Ваня попаднаха на фрагменти от амфори (подиграваха ги, че щели да намерят къде-къде повече, ако това съседство на сушата не ги смущавало и разсейвало), а в самото дъно на залива Васко и Юлия бяха пуснали маркер при покривна керамика (керемиди), каквато е била широко разпространена около Еуксейнос Понтос във II в. пр.н.е.

Откритието налагаше по-сериозно проучване. След кратка почивка пратихме няколко групи леководолази към местата, за които вече имахме сведения за находки. С успех се увенчаха усилията на Владо и Вили, на Боян и Васко. Но щастието се усмихна най-много на двойката Недко — Асен с фотограф Чавдар. Усетът на Недко му подсказа да се отправят точно пред носа Иленджик. И освен керамика откриха една окаменяла желязна котва от сравнително по-редкия тип на фиг. 11-Б — доказателство за морска злополука, станала в късната античност или ранното средновековие.

Ето как непредвиденото закъснение се превърна във важно за миналото на брега откритите.

Урок по морска солидарност

Всеки втори неделен ден на август във Варна се чествува Празникът на морето. Този път той стана причина да получим и един съвсем особен урок по морска солидарност.

Два дни преди празника, когато привечер се прибирахме от поредния си курс до Св. Атанас, още с влизането зад вълнолома забелязахме необикновена промяна — хидробусите и кометите не бяха на обичайните си места, а вместо тях, красиви и величествени, стояха два големи военни кораба със съветски бойни знамена. Всички се изсипахме на горната палуба да ги гледаме, а в същото време капитанът ни, като видя, че нашето постоянно „пето място от вътрешната страна“ е свободно, насочи „Херсон“ нататък и плавно го залепи до кея. Така застанахме — съветският крайцер „Очаков“ от външната страна на „пето място“, а ние, хилава и невзрачна черупка в сравнение с него, от вътрешната, само на тридесетина метра разстояние един от друг. А по средата — строен батальон съветски моряци, развети знамена, военна музика, барабанен бой, десетки и десетки висши офицери…

Изумлението от нашето появяване „ни в клин, ни в ръкав“ беше, изглежда, еднакво и за двете страни, защото на нас не ни дойде на ум дори да облечем фланелките на експедицията и да се построим в редица, а в същото време там, при официалните лица, никой не се сети да заповяда просто да ни изхвърлят от другата страна на вълнолома заедно със старото ни корито, и с апаратите ни, подредени на кърмата.

Нататък нещата се завъртяха толкова бързо, че пак нито ние, нито те успяхме да поправим грешката си. Сякаш очаквали именно нашето пристигане, музиката засвири „за среща“, моряците взеха автоматите „за почест“, бойното знаме бе пренесено с тържествена стъпка пред строения батальон. Веднага след това от крайцера слязоха група офицери и застанаха в една редица до стълбичката с ръце до фуражките. И само минута по-късно горе се появи един адмирал с много звезди на пагоните, който с пъргавина, издаваща опитния моряк, изтича надолу по стъпалата. Едва на следния ден научихме, че това е бил лично адмирал Николай Ховрин, командуващ Червенознаменния черноморски флот на СССР.

Адмиралът поздрави официалните лица и се ръкува с тях, а после — невероятно красив и благороден жест! — погледна към нас, пъстрата групичка на „Херсон“, вдигна ръка до козирката, усмихна ни се и кимна благосклонно. Това трая само секунда или две, но всички бяхме така зашеметени от постъпката на големия командир, че не видяхме нищо останало — нито церемониите, нито парада на моряците.

Няколко дни по-късно двамата с Владо разказахме тази случка на капитан I ранг Гуцанов. За разлика от нас той я прие като нещо съвсем естествено:

— Познаваше ли се — попита ни, — че вие сте не тълпа летовници, а леководолази, които се завръщат след работен ден?

— Разбира се — отговорихме. — От високия борд на „Очаков“ положително са се виждали и апаратите ни, и неопреновите ни костюми, перките, маските и ножовете, че и уморените ни муцуни.

— Тогава какво се чудите! — вдигна рамене кап. Гуцанов. — Адмирал Ховрин наистина не е могъл да знае, че на кораба е подводна археологическа експедиция, но е разбрал, че сте морски труженици. И е поздравил именно тружениците и полезното им дело.

— Но ние сме обикновени любители-леководолази, а той…

— Пред морето всички сме равни — прекъсна ни офицерът. — И това сигурно малцина знаят по-добре от адмирал Ховрин. А щом сме равни, то и уважението, и морската солидарност помежду ни ще е винаги налице… независимо кой на кое стъпало е в йерархията…

„Денят хикс“ и „Денят суперхикс“

Така нарекохме два от последните дни на експедицията, в които всичките ни усилия и упоритостта ни бяха богато възнаградени.

В „Деня хикс“ се случи такава бистра вода, каквато рядко се вижда по северната част на нашето крайбрежие. Тя беше истински шанс за нас и ние не пропуснахме да го използуваме: в непрекъсната въртележка леководолазите протралваха и „теглеха тегели“ по дъното при нос Св. Атанас — само в този ден имахме 777 минути под водата, рекорд на експедицията! — като напрежението и умората ни бяха увенчани от толкова много находки, цели купища керамика, че нашите геодезисти едва смогваха да направят засечките.

Този ден на „Херсон“ имаше непрекъснато оживление и празнично настроение. Дори петимата от екипажа се заразиха от общото вълнение и заедно с нас така се увлякоха в изваждането и сортирането на археологическото богатство, че — все заедно с нас — забравиха да обядват. И само двама бяха с оклюмани носове. Ваньо и аз. Защото в „Деня хикс“ поради злощастен фарингит Янко ни бе забранил да се спущаме…

Все пак този ден на прещедър „урожай“ бе затъмнен 48 часа по-късно от „Деня суперхикс“. В него, някъде към края на експедицията, макар и при малко по-лоша видимост, около даляна открихме и извадихме такъв брой предмети, че сандъците на Мишо Лазаров се оказаха недостатъчни да ги приберат, а той не на шега се плашеше, че ще се окаже недостатъчен и специалният му каталог за описване на археологическите находки. Амфори от различен произход и епоха, покривна керамика, котви, каменни гюллета, какво ли не ни донесе този щастлив ден! Площадката на кърмата и цялата горна палуба бяха буквално закрити от находките ни и Мишо Лазаров само се мяташе от купчина на купчина, загрижен да не пострада някой фрагмент, да не се объркат редът и маркировката на извадените предмети.

А когато тръгнахме назад към града, той ми прошепна възбудено:

— За мен експедицията завърши, и то с невероятен успех…

„Пепел ти на езика!“ — казах си аз, като мислех за оставащите три-четири дни.

Трябва обаче да съм закъснял с познатото заклинание, понеже в последните дни ние наистина се трудихме до пълно изчерпване на силите, но изследователското щастие вече ни бе изоставило (представете си — дори и Петьофа!), пък и морето от ден на ден все повече се влошаваше, за да направи предпоследния ден направо мъчителен с вълнението си (за щастие никой от нас не се посрами като морски човек!), а в последния изобщо не излязохме на работа.

Не ни беше приятно, но не се оплаквахме — онова, което вече бе в сандъците и кашоните на Мишо и бе отразено върху картите, ни даваше достатъчно основание да не бъдем с накърнено самочувствие!

В часа за равносметка, или загадката Свети Атанас

За нас равносметката няма да бъде трудна — в края на краищата тя ще се сведе до нашите 6324 минути под водата (повече от 105 часа!), безаварийната работа, добрата леководолазна организация и не на последно място — духа на другарство, сърдечност, всеотдайност, трудолюбие и веселие, които владееха в групата ни. Къде-къде по-трудно ще я направи Мишо Лазаров. За да стигне до археологическата равносметка, той трябва да обработи купищата керамика, дебелите дневници и големите „като чаршаф“ работни карти. Все пак, без да се бъркам в работата му, тук бих искал да прогнозирам поне безспорното от бъдещия му доклад.

Преди всичко експедицията изпълни основната си задача — тя извърши разузнавателни изследвания във всички по-важни пунктове на района от нос Галата до с. Бяла. Резултатите от тях — попълване на белите петна върху археологическата карта — са повече от задоволителни.

Важни пунктове ще бъдат уточняването на амфорното находище при Черния нос и неподозирания обект при нос Иленджик.

Но вън от всяко съмнение е, че той ще постави най-голяма тежест върху откритията ни при Свети Атанас и лично аз, както и всички останали от експедицията „Космос“, чакаме с жив интерес до какви изводи ще стигне опитният археолог. Защото в моите очи Свети Атанас се оказа една истинска загадка.

Да започнем с това, че никъде не е казана ни дума за този нос като за по-голямо или по-малко селище през античността или средновековието. А при случайни разкопки по високия бряг са намерени основи на градеж. Чии са били тези основи? На случайна сграда, на емпория (тържище) или на полис (град-държава)? И ако е емпория или полис, защо Св. Атанас не е отбелязан в сведенията на древните географи? От какъв произход би трябвало да е това селище? Тракийски? Гръцки? Римски като крепостта при Шкорпиловци? Византийски? Български?

Загадката се задълбочава и от откритите материали. Каменният щок свидетелствува за мореплаване по тези места и за вероятно пристанище отпреди гръцката колонизация — най-общо казано, от X до VII в. пр.н.е. Дъговидните оловни щокове са от следващата епоха — приблизително от VI до I в. пр.н.е. Сред керамиката има хиоски амфори от V в. пр.н.е. и други гръцки (напр. родоски) от по-късно време. Римски почти липсват, но затова пък византийските са най-многобройни. После предметите от средновековието отново намаляват. И ако към всичко това добавим и съвсем съвременните материали по дъното — котви, утежнители за далянни мрежи, тел и пр., — излиза, че нос Свети Атанас е пристанище, което, макар и с периоди на възход и упадък, е било важен център на мореплаването през кръгло три хилядолетия. Как е могло такъв пункт, просъществувал и играл съществена роля тридесет века, да не е отразен в нито един документ от миналите епохи?

И какво е обслужвало това пристанище? Дали не е било връзката с морето на близкия Обзор (гръцкия Навлох, римския Темплум Йовис, българския Козяк), който е съвсем на открито и не е могъл да има собствено пристанище? Или е било тържище на населението от вътрешността? И защо местното население е избрало това едва-едва защитено от ветровете и вълнението заливче, а не сигурността на близкия Одесос (Варна)?

[1] Шпринг — въже, стоящо под ъгъл спрямо диаметралната плоскост (надлъжната ос) на кораба, краят на което е вързан към брега или котва и служи за маневра при отблъсване на кораба. ↑

[2] Боцман — палубен или машинен старшина; старши матрос. ↑

[3] Пушка — метално съоръжение, вградено здраво в кея, което служи за привързване въжетата на кораби. ↑

[4] Фалина — тънко въженце за корабни нужди. ↑

[5] Далян (талян) — неподвижна (самоловна) мрежа за пасивен риболов; пространството край морския бряг, оградено с такава мрежа. ↑

[6] Мостик (на пристанище) — леко пристанищно съоръжение, перпендикулярно на бреговата ивица, обикновено изградено върху набити в дъното дървени или железни греди (срв. пирс). ↑

[7] Навсякъде в разказа за тази експедиция става дума за Ваньо М.; току-що постъпил на нова работа, Ваньо Т. нема̀ възможност да дойде с нас — Б.а. ↑

[8] Кабелт — морска мярка за разстояние, равна на 1/10 от морската миля (срв. морска миля) или на 185.2 метра. ↑

[9] Акватория — участък от водно пространство. ↑

[10] Грунд (грунт) — горният слой на дъното на морета, океани, реки или други водоеми. ↑

Експедициите никога не свършват под водата

Репортажите обикновено поспестяват истината

Поспестяват, и то по правило от неприятната истина. Например сега, когато преживях отново експедицията от 79 година, си припомних това-онова, което не намерих по страниците на списанието.

Няма го например пълното неверие, което бе обхванало Мишо и мене в навечерието на експедицията и ни държа под своя власт дори тогава, когато отивахме да посрещнем първите от групата — толкова проблеми бяха нерешени!… Не мина обаче дори минута след пристигането на влака, когато — щастлив миг! — всичко, буквално всичко се превъртя като с магическа пръчка. От един прозорец висяха като грозд Вили, Юлия, Владо, Васко, Стоян и Чавдар и ни заливаха с радостни викове и потоп от неразбираеми думи; впрочем имаше едно изключение — Чавдарчо нито викаше, нито говореше, защото хълцаше неудържимо — беше попрекалил с бирата във влаковия бюфет.

Подадоха ни през прозореца около един тон багаж — десетте (по-късно оказали се злополучни) дихателни апарата, другата техника и личните си куфари и спортни сакове — и едва тогава успяха криво-ляво да ни кажат най-важното: Венов буквално в последния момент уредил плащането на кораба и ще разполагаме с „Херсон“ според договора. А както носеха и материалната част…

Натоварих част от апаратите на колата си и поех към пристанището. Пък там просто не повярвах на очите си: „Херсон“ вече бе опънал вързалата на определеното за него „пето място от вътрешната страна“, а току до борда му бе спряла една ниса и братовчед ми и Петьофа разтоварваха от нея чудесните френски апарати на УСТФ. После, само за часове в този следобед, пристигнаха почти всички други: една комета стовари Ваня от Приморско, Боян пристигна директно от Видин, където бе водил някакъв курс на своите студенти, пред музея заварихме Лъчо с неговия запорожец и Ваньо с трабанта — кой знае как се бе случило така, че двамата, пътувайки съответно от София и Пловдив, се срещнали по шосетата и пристигнали заедно с весел („като на сватба“, задоволи се да каже мълчаливецът Лъчо) рев на клаксоните. Едва тогава Мишо успя да ми прошепне — с повече изумление, отколкото с радост: „Сега вече разбрах, че ще стане…“

Със закъснение от само една нощ пристигна и Янко. Имаше доста изтерзан вид, тайната на който отчасти се разбра, когато представи на нашата касиерка Юлия железопътния си билет (пазя го още) за осребряване: той, пловдивчанинът, носеше документ, че е пътувал Хасково — Нови пазар… Иди сетне да кажеш, че и ергенството нямало своите проблеми!…

(Много го обичам, проклетия му Янко… Нему боговете са дали чудната дарба да е носител на ведрина, смях, бодрост. Има безподобно чувство за хумор и не го пести денем и нощем. Шегува се със себе си — споменатия железопътен билет например, — затова никой не се сърди на шегите му, насочени към другите. И е прекрасен спортист с неутолим порив към новото, към необикновеното — инструктор и съдия е в десетина спортове и навсякъде е желан съекипник и партньор. И във всичките тези свои многобройни поприща е претърпял, казват, само един неуспех — в Пловдив веднъж ми разправяха, че се провалил като съдия в някакъв конкурс за най-хубаво женско тяло: като лекар поверили именно нему да взема със сантиметър размерите на състезателките, пък то ръцете му се разтреперили… И ако нещо все пак не харесвам в него, то е само лицемерието му. Ето, като прочетохте как го виждам аз, дългогодишният му приятел, а особено ако се случи и да дочуете речника на вицовете му, вие положително ще си съставите представа за някакъв нехаен лекар и спортист-плейбой, който рядко спи две нощи в едно и също легло. И ще направите голяма грешка, понеже именно тук е лицемерието му — Янко предумишлено поддържа тази фалшива представа за себе си, за него тя е някаква форма на камуфлаж. Всъщност готов съм да свидетелствувам под клетва, че той е извънредно добър и извънредно сериозен лекар (към нас — направо безкомпромисно строг), а — слава богу! — без да е светец, към жените има по ренесансовски чисто и изпълнено с дълбока вътрешна почит отношение. Не е ли за обичане такъв човек?)

Новият ни приятел и съекипник Недко трябва да е преживял неприятни минути, когато се е видял „на едно корде“ с Янко и мене. Той, вероятно един от тримата най-добри леководолази в България, 18 години преди това по едно чудо не бе скъсан от мене на изпита за леководолаз-любител, а три години по-късно Янко му „дарил“ една забрана за спущане само защото го забелязал да изпива една-единствена чаша бира…

Тъй като се отвори дума за Недко, та нека да ви кажа няколко думи и за него. В „мъртвия сезон“ между две експедиции той в никакъв случай не може да бъде набеден, че е от най-активните участници в нашата група, но е направо незаменим по време на експедициите. Няма нещо под водата, което той да не е способен да направи, а в почивките създава такъв дух и такава атмосфера около себе си, че се забравят и умората, и нервността, и огорчението от някоя неудача. Защото Недко има вродена дарба да твори хумор във всички негови форми. Денят, когато се е посветил на леководолазното дело, всъщност е ознаменувал една непоправима загуба за българската литература — той притежава изумително умение на разказвач и пред неговите сладкодумни истории, винаги обилно гарнирани с остроумие, приказките на Шехерезада не са нищо повече от махленска бъбривост… И за още една негова черта ми се иска да ви кажа — той е еднакво сърдечен и с най-големия големец, и с последния бараба от пристанището. И навярно затова има толкова приятели и познати от абсолютно всички кръгове, че понякога се чудя как сполучва да запомни имената им. Във всеки случай аз се запознах с един от най-популярните наши актьори — капитан Петко войвода — именно чрез него.

Съзирам още доста пропуски в репортажа си, но един от тях, мисля, трябва на всяка цена да запълня — отнася се за факт, който ще ви каже повече за момчетата и момичетата от групата, отколкото десет страници епитети: когато в края на краищата все пак се оказа, че парите ни не достигат за запълване на целия бюджет на експедицията, те единодушно гласуваха една сума (скромна, но все пак сума!), която всеки внесе от собствения си джоб… Вие, драги читатели, които в една или друга степен следите спортния живот „по света и у нас“, да сте чували нещо подобно?

Много съм мислил за тази необикновена черта на младите леководолази от нашата група. Какво ги е запазило чисти и настрана от користолюбието? — Отговорът, струва ми се, е само един: те толкова обичат морето, дълбините, леководолазния спорт и археологията, че заради тях са готови на такава и далеч по-големи жертви. В скромната анкета, която проведох при започването на настоящата книга, потърсих тяхното обяснение. Абсолютно всички говорят за своята любов към морето, но може би най-ярки са думите на Васко, Вили, Виктор и Боян, а за Митко тя е „инстинктивна, вродена“. Ваня го доказва с друго — освен леководолазния тя е завършила курсове по водни ски, гребане и ветроходство, морски спортен многобой и има „тапия“ за капитан на плавателен съд до 10 бр. р. тона. А Ваньо Т. се е задоволил да спомене, че е посветил пет години от живота си на моряшката професия и това е един действително красноречив факт. Като обясняват привързаността си към подводната археология, някои (Юлия, Боян, Виктор, Ваня) говорят за интерес към историята и паметниците на миналото още от ученически години, други са се запалили от прочетеното в книги и разказаното от приятели (Петьо — от разказите на Ваньо М. и Боян), трети (Ваньо М., Ваньо Т., пак Ваня и др.) любезно свързват началото на интересите си с онези мои лекции от времето на „лошото време не винаги е за проклинане“, отдават заслуженото и на контакта си с такива археолози като Горанка Тончева, Иван Гълъбов, Михаил Лазаров и особено Велизар Велков. Тъй или иначе у всички до един е имало винаги обич към морето, после по различни пътища е дошъл и интересът им към археологията, а от кръстоската между двете се е родила и тяхната привързаност към подводната археология, заради която те жертвуват време, служебни и семейни (последните са по-редки) скандали, че и пари от все още недокрай стабилизираните си лични бюджети.

Като написах горния пасаж, неволно се замислих и за самия себе си. Как бих отговорил аз на собствената си анкета?

Нека бъде простено на автора, че ще разкаже и за себе си

Ако е вярно, че животът на планетата е произлязъл от морето, аз положително съм образец на атавизма — откак се помня, мен винаги нещо непреодолимо ме е привличало към света на морските дълбини. Забелязахте ли добре — не към морето като възпятата „безкрайна морска шир“, а към онова, което е под повърхността му. Плувах и (надявам се) още плувам добре, стилно и продължително, но плуването като спортно-състезателна дисциплина никога не ме е привличало — в няколкото ми участия в състезания (като войник) се проявих твърде посредствено. Причината е все тази: още от годините на детските фантазии някаква необяснима с думи сила ме влече не до, а „отвъд синия праг“.

Бях в първи прогимназиален клас, когато с приятеля ми Борко Бояджиев се заловихме да изобретяваме апарат за дишане под водата. И наистина го изобретихме: представляваше почти квадратно дървено сандъче колкото старите войнишки раници, обилно полято с крадена от пристанището смола, снабдено с презрамки за обрамчване и градински маркуч, който отвеждаше до устата. Не се стигна до експериментирането му под водата — още на Борковия балкон разбрахме, че от нашето сандъче не може да се изсмуче нито глътка въздух.

Второто ни изобретение беше по-просто, но и по-рационално. Състоеше се от три надути плондера, на шийките на които бе завързан с обикновен канап краят на един маркуч. Сметката ни бе много ясна: плондерите ще държат края на маркуча над повърхността, а ние, редувайки се, с камък (за тежест) в ръце ще ходим по дъното и ще дишаме от другия край на маркуча; стигна ни умът дори и за това да не издишваме през маркуча, а, кривейки уста, направо във водата. Този наш „апарат“ вече го изпробвахме и… замалко не се удавихме. В същия ред, в който беше и експериментът край някогашното „Дяволско мостче“ на варненския плаж: първо по чудо не се удави Борко, после — аз. Все по чудо. А бяхме на път да се удавим, защото просто можехме да изсмучем точно толкова въздух, колкото и преди от сандъчето. Тогава ние си обяснихме неуспеха с това, че невидимо за нас маркучът се е прегъвал и запушвал някъде между повърхността и устата ни. Изминаха пълни три петилетки, докато разбрах истината: по ред физически и физиологически причини човек, дори ако притежава силата на Херакъл или на Милон Кротонски, може да диша по този начин най-много до 1.80 м под водата — там е крайната, теоретичната граница на възможностите на гръдните мускули да преодолеят външното налягане. Можете спокойно да ми се смеете — не се срамувам от невежеството си. Нали няколко века преди нас геният на Леонардо да Винчи е предложил съвсем същия уред, само дето вместо плондери е предвиждал друг носещ плавок…

Идва ред да обясня на какво дължа скромните си познатия по немски. Ако тази книга случайно попадне в ръцете на г-жа Дора Русева, от сърце я моля да ме извини. Когато в долните класове на гимназията вземах уроци от нея и старателно зубрех дер-дес-дем-ден и ди-дер-дер-ди, г-жа Русева беше дълбоко убедена, че моята цел е един ден да мога да чета в оригинал „Immense“ на Теодор Щорм или да се опивам от неземната музика на Гьотевата поетика например в

Über allen Gipfeln ist Ruh’,

in allen Wipfeln spürest Du…

Тогава не ми стигнаха сили да й кажа истината. А тя, истината, беше, че по необясними пътища (наистина абсолютно необясними: по онова време никой в семейството ми не знаеше нито една немска дума, нито имахме близък човек в Германия) в ръцете ми бе попаднала първата от книгите на Ханс Хас, същия, който по-късно щеше да стане едно от най-големите светила на „хората-риби“ — „Uner Korallen und Haien“ (Berlin, 1941), която още пазя като скъпа реликва — и мечтата на живота ми беше да я прочета, да се поуча от нея. Е, прочетох я и се поучих. И в резултат не оглушах, но няколко лета неизменно страдах от бароотит — по онова време дори един Ханс Хас не е знаел да изравнява налягането в ушите и твърдеше, че с тренировки човек може да свикне тъпанчетата си с дълбочини докъм 16–17 метра…

После дойдоха бомбардировките, скривалищата, недоимъкът, трудните следвоенни години — кръгло пресметнато, около едно десетилетие, когато никому у нас не беше до превръщането на водолазното дело в спорт. След това обаче намерих начин да си доставя един чифт перки. Това стана през 1953 година и, доколкото ми е известно, тези смешни асиметрични перки „Баракуда“ са първите, които са направили „сефтето“ на нашето море; нямам никакви претенции за първенство, но за всеки случай ги пазя за бъдещия Музей на леководолазното дело в България, ако някога дойде времето да се роди той.

В следващите години по нашето крайбрежие се понавъдиха скромен брой гмуркачи, най-често подводни ловци. Създадоха се и първите групички от приятели, които непрекъснато „откриваха Америка“ в подводното дело: нашата се състоеше от Хели Бурдин, Митко Доросиев и мене и възможностите ни стигаха само до харпуна и подводния лов (а то беше наистина райско време за подводен лов, когато рибата не беше наплашена и човек ловеше толкова, отколкото се нуждаеше) и теоретичните разработки на леководолазния спорт. Други обаче, владеещи технически знания и сръчности — например Иван Джаков в София или Антон Беджев и Харалампи Амиорков във Варна, — дръзваха да правят самоделни дихателни апарати и автомати, като… изучаваха с лупи чужда литература и проспекти… И така продължи до есента на 1958-а, когато един човек, който изобщо не знаеше да плува — инж. Димитър Рашев, — обедини в единна организация всички тези групи и създаде първата Секция по подводен спорт. А на следната година беше и първата подводна археологическа експедиция.

Остава ми да кажа две думи и по другия въпрос от анкетата ми — защо аз, белетристът с юридическо образование, съм пристрастен именно към подводната археология. Достатъчно е, мисля, да спомена, че детството и юношеството ми преминаха сред руините на древната българска крепост Овеч край Провадия и на Аспаруховата кула (която по-късно се оказа част от сградата на римските терми) във Варна и че в резултат на това главата и сърцето ми винаги са били пълни с видения от миналите векове, за да се досетите, че любовта към старините и историята беше в самата ми кръв — това навярно са разбрали, и онези читатели, на които се е случвало да прочетат някоя от моите книги. И от „ашладисването“ на любовта към историята и паметниците от миналото върху атавистичния стремеж към подводния свят (или обратното) се яви моя милост, за когото ако подводната археология и да не е единственото занимание, то във всички случаи и е посветил четвърт век…

Краят на „загадката Свети Атанас“

Експедицията „Космос 79“ има̀ и по-важно продължение, но за него ще разкажа в следващата глава. Сега искам да ви разправя как тя от морското дъно премина върху страниците на списание „Космос“ и как в резултат бе разгадана тайната на нос Свети Атанас.

Още като прочете ръкописа на репортажа ми за експедицията, у д-р Славчев се събуди и разпали целият му журналистически инстинкт, и то все във връзка с откриването от нас на неподозирано досега селище при с. Бяла и нос Свети Атанас. И той веднага реши да обяви конкурс: „Какво име да се даде на древното пристанище, намирало се край нос Свети Атанас, открито от експедиция «Космос»?“ Полугласно се опитах да го отклоня, изразих му всичките си съмнения относно допустимостта на подобен конкурс, но без успех и цитатът по-горе е от обявата на конкурса-допитване, както тя е поместена в бр. 2/80 на списанието. И за моя голяма изненада към редакцията потекоха потоци писма не с ругатни, а с какви ли не чудати предложения. Придържайки се към поговорката, че „котка на гърба си не пада“, Слави никога не си го призна (пък и аз не съм го насилвал за това), но, изглежда, моите аргументи против конкурса му бяха повлияли, което получи съответно отражение и в решението на журито, когато то се събра, за да определи резултатите: ученичката Боянка Цв. Драганова от с. Кошава, Видинско, спечели един салонен транзисторен радиоприемник, но иначе бе казано, че „журито отчита необходимостта мястото да получи работно име — нещо, което ще бъде от полза за археолозите, които предстои да проучат пристана, затова приема като временно име с чисто практическо, а не научно значение Пристан «Космос».“

Не щеш ли обаче само няколко дни след обявяването на резултатите по телефона ми се обади Божидар. Или, ако предпочитате, историкът Божидар Димитров. С него ме свързва добро приятелство още от 1962 година, когато той, един от „отбора на 17-годишните от Созопол“, стана републикански отборен шампион по леководолазен спорт. По-рано, докато още пълзеше в подстъпите на голямата наука, Божидар често обичаше да казва — насаме и пред общи приятели, — че именно аз съм го бил насочил и към попрището на историк, и към подводната археология. В последните години тези признания и реверанси позалиняха и постепенно „предадоха богу дух“. Честна дума, не му се сърдя — Божидар направи няколко крупни исторически открития (например не друг, а той откри първите глави от „Историята на България“ на Петър Богдан Бакшев, за която само се подозираше, пак той издири във фондовете на Ватикана цяла колекция от средновековни морски карти, в които неизменно фигурира и нашето крайбрежие с всичките си подробности), които му отредиха ако не най-предно, то съвсем почетно място сред българските историци, та е неудобно, знаете, да свързва началото на пътя си с мене, аматьора.

Тъй като нататък все по-често ще се споменава за Божидар, нека да допълня още няколко думи за този млад, пък с нашумяло в средите на историците име научен работник и подводен археолог, комуто музеите по крайбрежието дължат поне половината от античните си каменни и оловни котви. Днес той е запазил духа на онова мургаво и гърчаво момче, с което се запознах някога на леководолазните състезания, само гдето е пораснал с една глава и се е удвоил или утроил в обиколката на талията…

Та именно този Божидар ми се обади, казвам, за да ми рече нещо приблизително от този род: „А бе, бате Цончо, какви са тези конкурси, дето ги обявявате, бе? Ами че вие просто сте открили едно селище, което отдавна се знаеше по име, само дето археолозите не успяваха да го намерят и извадят на бял свят!“ Когато възвърнах дарбата си да говоря, поразпитах го за най-основното. Да, от древните карти отдавна се знаело за съществуването на пристанищно селище на име Виза, ала като не го откривали, археолозите го смятали потънало при неизвестен катаклизъм в морето. (Тук ви приканвам да си спомните съдбата на античния Бизоне.) Сега Божидар проверил: нос Свети Атанас напълно отговарял и на данните по картите, и на разстоянията до съседните пристанища според старите лоции[1].

Излишно е да ви казвам, че веднага свързах Божидар с д-р Славчев и в резултат още в бр. 1/81 на списание „Космос“ се появи статията „Градът се нарича Виза“ от научния сътрудник ви Националния исторически музей др. Божидар Димитров. Ето най-същественото от нея.

Преди всички Божидар аргументирано доказва точността на старите морски карти и така стига до пристанището, открито при нос Свети Атанас. Във всички морски карти — изтъква той, — от първата до последната, между пристанищата Мавро Моло (Черни нос) и Емона (н. Емине) е нанесено пристанище Виза или с българизираната форма — Вича. В една от няколкото запазени лоции (портолани) от ХIV в. Виза е определена така: „От нос Лемано (Емона) до Виза са 15 мили. От Виза до Мавро Моло (Черни нос) — 15 мили.“ И тъй като нос Свети Атанас е разположен приблизително по средата между тези две точки, Божидар е убеден, че именно там е била древната Виза.

По-нататък той прави задълбочен анализ на името Виза, за да стигне до извода, че нашето откритие „е едно от най-старите пристанищни селища по нашия бряг. Основаването му трябва да се датира от средата на II хил. пр.н.е., създадено от кари — траки. Тъй като името му се е запазило до късното средновековие в българизираната форма Вича (византийците продължават да използуват понякога старото име Виза), трябва да приемем, че животът в него не е прекъсвал до ХIV в., или е прекъсвал съвсем за кратко — иначе името не би оцеляло.“ И завършва с един цитат от турския хронист Мехмед Нешри, в който е разказано за края на Виза-Вича (в хрониката е наречена Вичиене) — по заповед на Али паша в 1388 г. „войската… разруши и изгори крепостта, плени населението й и изцяло го посече“.

„Така загинало едно от най-древните пристанища в българските земи — заключава Божидар. — Животът тук повече не покълнал. А споменът за него неочаквано бе възкресен в наши дни.“

Заповядайте на рожден ден!

Приблизително по същото време, когато Слави решаваше да обяви конкурса за името, момчетата и момичетата от експедицията насрочиха сбирка в кабинета на Боян — едновременно отчетна и прощална. За себе си във всички случаи мога да призная, че отивайки нататък, не ми минаваше и през ум нещо друго, освен едно предстоящо сърдечно „Довиждане!“ или даже „Сбогом!“ Навярно повечето от останалите бяха настроени на същата вълна, понеже разговорите преминаваха вяло, уморено, с повей на тъга като пред раздяла. И съвсем внезапно Ваньо Т. изрече нещо, на което „било писано“ да стане едва ли не съдбовно. То изглеждаше приблизително в такъв вид:

— Лично аз, както знаете, не можах да дойда на експедицията, но въпреки това смятам, че днес ние имаме да извършим нещо далеч по-голямо, отколкото да отчетем свършената работа. Какво е свършила експедицията, има кой да отчете. Ние би трябвало да си отговорим на друг, много по-съществен въпрос: трябва ли, като излезем от тази врата, да се попилеем отново всеки по своя път, за да се срещнем отново само ако бате Цончо реши след десет години да организира нова експедиция, или обратното — да запретнем ръкави и от случайно събран екип да създадем една постоянна, организирана и обединена от общите ни интереси група.

И Ваньо предлагаше: екипът да не се разпуща, да се обособи като постоянна група и оттук нататък те да поемат в ръцете си всичко онова, което до този момент аз съм правил за тях.

Мисля, че вече можете да се смятате запознати с Ваньо Т. — ето точно това е той! Но за да не се припознаете, ще допълня още само няколко щрихи за него. Той изглежда слаб, но всъщност е много добре сложен, силен и жилест, просто по тялото му няма нито един грам сланина. Също така слабо е и лицето му, украсено от светли коси и руси, малко завити надолу мустаци. Но истинския Ваньо ще откриете не във външността, а в характера му. Той говори суховато, сдържано, немногословно и с такава прямота, че хората, които по-малко го познават, я възприемат като грубост. Не е вярно — всъщност той умее да изслуша всички и всичко, нито акламира, нито спори, но когато дойде ред да каже собственото си мнение, го казва като с чук и длето, а не замазано с маслен крем. И все пак най-ценното у него е навярно вродената му дарба да напипва най-същественото в дадена обстановка и както е изразът, „да удари гвоздея по главата“. Не е безгрешен в преценките си, разбира се (и слава богу, че не е!), но когато му се случи да сбърка, вие абсолютно можете да бъдете убедени, че то е грешка на човешката му природа, а в никакъв случай изкривяване на душата от безпринципност.

Предложението на Ваньо Т. ни свари неподготвени, но във всички случаи изтрещя като бомба. После всички заговориха в един глас и като че ли лайтмотивът на този глас беше едно голямо „да“. Погледнаха очаквателно и към мене: по онова време (хайде, да не скромнича излишно — същото е често пъти и днес) по инерция даваха голяма тежест на думата ми. А тогава моята дума също беше „да“ и дори сърдечно поздравление за идеята, но и с едно „но“ — стигне ли се до създаването на една организирана група, нека наистина животът и пътят й да се определят от тях, младите, а аз да съм само редови член в нея, който да я подпомага с опит и връзки.

Като стигнахме дотук, всички единодушно решиха, че поставеният от Ваньо Т. въпрос е много важен, за да се претупа той на бърза ръка — чувствуваха нужда от време да премислят идеята, да видят (или да не видят) себе си в нея, да оформят представата си за евентуалната постоянна група. И затова пак единодушно се предложи да има ново, този път чисто организационно събрание, но то да не бъде така сбутано, като в кабинета на Боян, където половината седяха по бюрата или на пода, а при друга, по-спокойна и по-предразполагаща обстановка. Но това, както ви е известно, е много по-лесно да се каже, отколкото да се направи. И когато мнозина се виждахме вече в задънена улица, се обади Фани:

— Ако не ви плаши едно зимно изкачване на Витоша, аз се наемам да осигуря място за сбирката. — А на недоверчивите ни погледи отговори: — Ей така на̀ — ще имаме цяла една сграда само на наше разположение и толкова дълго, колкото ще ни е нужно. Че ще се погрижа и за храната…

Тъй като е подходящ момент, да ви запозная и с Фани.

По външност тя надали би могла да бъде сбъркана с Катрин Деньов например, но навярно разликата е твърде малка, понеже мъжете в преобладаващата си част се лепят по нея буквално като топлийки по ножица. За да бъда по-точен, ще добавя, че ако изключим нашите момчета (в Групата съществуват приятелски и — как да кажа? — безполови отношения), досега съм видял само един-единствен мъж, който да остане безразличен към чара на Фани. Беше един варненски катаджия, комуто тя поднесе най-пленителната усмивка от своя арсенал и му „правеше гръбче“ като коте, пък крайморският представител на закона й отговори със съставяне на акт и изпращане на „поправителен“ изпит. Има великолепно чувство за хумор и божия дар винаги нещо да се случва около нея. И за двете съм и безкрайно благодарен — за пренатоварения във всяко отношение живот на една експедиция хуморът и веселата случка са истински балсам… Когато ни е нанагорно с организацията и проблемите далеч надминават възможностите ни, тя се товари, товари, товари като комшийско магаре и, естествено, изпълнява не повече от четвъртината на поетите ангажименти. Причината не е в липсата на желание, а защото при самотоваренето морето й е било до колене. (В случая правя комплимент на морето, краката на Фани са около километър, та това „до колене“ съвсем не е малко…) Ала онова, което наистина свършва, то пак е такова и така свършено, че ти се завива свят.

Тъй или иначе Фани изпълни ангажимента си, и то по най-блестящ начин. И в един зимен следобед бяхме на Витоша, отърсихме се от снега, насядахме около подредените по подходящ начин маси и учредителното ни събрание започна. Няма да ви го предавам изцяло — допущам, че както всички в България и вие сте сити и пресити на събрания. Ще ви кажа само, че между всички членове-основатели (да припомня: това бяха участниците в експедицията) съществуваше единодушие „като за витрина“ и в резултат на неколкочасовото обсъждане се роди Групата за подводни изследвания (ГПИ) „Космос“. Сигурно се досещате, че това наименование, не особено подходящо като за една подводна група, бе прието без никакви възражения, за да отдадем малка почит към списанието, на което дължахме цялата си досегашна дейност. Както си му е редът, избрахме и първото ръководство: председателството по заслуга се падна на инициатора Ваньо Т., а другите двама щяха да бъдат Стоян и Васко. Взеха се и още много решения в този ден, най-съществените от които се отнасяха до постоянното повишаване на леководолазната и археологическата подготовка на членовете и до изявяване на желание да бъдем приети в НЕК (Научния експедиционен клуб) ЮНЕСКО. Нека да избързам и да кажа, че специално това последното бе уредено сравнително бързо и сравнително лесно. А списание „Космос“ отвърна на нашето признание с двойно по-голямо: то пое шефство над Групата. Впоследствие, когато започнахме да се прочуваме, също и други учреждения и предприятия поеха шефство над нас — например УСТФ и УПМКАП Варна, — но първи си останаха „Космос“ и д-р Славчев…

И така, рожденият ден на ГПИ „Космос“ мина, но не може да се каже, че първите месеци на съществуването й издаваха да се е родила под щастлива звезда. Началните сътресения дойдоха в току-що избраното й ръководство: Ваньо Т., макар и вече инженер, бе решил да запише втори факултет — математика — и му идваше твърде тежко да носи под мишница даже не две, а три дини: работата си, задочното следване и грижата за Групата. Да не говорим, че приблизително по това време беше и бракът му с Лили, та имаше за него и една най-сладка, но все пак четвърта диня… Председателството пое Владо, но и той „царува“ само около месец — получи назначение на преподавател в политехниката на далечен Тунис, където е и досега. И едва в навечерието на лятото избрахме (страхотно текучество на председателите, знаете) Ваньо М., който оттогава до днес с чест и достойнство носи кръста на наш „господар и повелител“…

Много по-лошо беше, че Групата се готвеше и усъвършенствуваше, но й липсваха две важни неща — пари и перспективи. И когато почти се бяхме примирили с мисълта, че „Група има, подводна работа няма“, съвършено неочаквано, напълно по системата „деус екс махина“ на стария гръцки театър, не ние намерихме експедицията, а експедицията намери нас.

[1] Лоция — помощна мореплавателна книга, в която е дадено-подробно описание на крайбрежието — дълбочина, грунд, течения и хидрометеорологическа справка за района. ↑

Автоплагиат III:
Експедиция „Космос 80“

Онова, което всички ще узнаят…

Историята е приблизително такава.

В един хубав ден при… нека да го наречем само Археолога, се яви рибар, който носеше фрагмент от много красива и извънредно рядка амфора. Когато възвърна своя дар слово, Археолога зададе какви ли не въпроси, но единственото, което добросъвестният откривател можа да му отговори, бе заливът, където в трала[1] му се озовала тази амфора-красавица. Дори го показа на морската карта…

Излишно е да казваме, че още на следния ден Археолога осъмна на мястото на находката. И повяхна от разочарование — онова, което на картата се покриваше от мазолестия показалец на рибаря, тук се оказа залив от няколко квадратни километра. Задачата взе ясни — и неприятни — размери: човешката добросъвестност бе донесла в ръцете му този скъпоценен предмет, но дали той е попаднал някога на морското дъно поради сляпа случайност, или представляваше част от голямо находище, можеше да се установи само със системни научни изследвания.

Първата мисъл на Археолога беше за ново протралване на дъното или за изследването му чрез планомерен оглед на леководолази. Но тралът е несигурно и водещо до заблуди средство, а размерите на залива бяха такива, че една голяма група леководолази не би могла да го обследва дори за кръгла година… Тогава? Какво можеше да направи тогава Археолога?

Докато се чудеше, той си спомни, че в един институт на БАН се разработват различни подводноизследователски, между които и телевизионни съоръжения с автоматично управление. Свърза се със съответната научна група и научните работници с радост се съгласиха да му съдействуват — те хем щяха да му помогнат, хем щяха да изпитат в реална обстановка новия си телевизионен прибор.

И тъй, Археолога нае кораб и за всеки случай взе със себе си и неколцина леководолази — аматьори в подводната археология, но аматьори с богат опит от няколко експедиции. Хората от научната група инсталираха на палубата своята апаратура: един портативен телевизор от тези, дето се продават по 299 лева, два акумулатора, стоманено въже и снопче кабели, които се губеха някъде под водната повърхност, а дълбоко долу, почти влачейки се по дъното, една метална тръба със светъл стъклен отвор — камерата и „окото“ й.

И започна отчайващо мудното, но пълно с напрежение изследване. По ориентири на брега или по компас корабът правеше на най-бавен ход успоредни курсове от единия до другия край на залива, а няколко чифта очи през цялото време до болка се взираха в екрана на телевизора от 299 лева. Ден… два… три… Нагледаха се на какви ли не красоти — ята сребролюспести риби, чудно изрязани скали и скални рифове, истински ниви от зелени и кафяви водорасли, — но никаква следа от амфора. И когато отчаянието започна да се промъква в сърцата на хората, наблюдателите пред телевизора трепнаха: мярна се изящно керамично гърло с две дръжки до него. Развикаха се като луди и капитанът, стоял през цялото време нащрек, мигом заповяда да се спусне котвата…

Археолога е човек, който си знае работата. Той си даде сметка, че сега трябва да се увери — на амфорно находище ли е попаднал, или само на втора случайна амфора. А това никой не можеше да установи по-добре и по-сигурно от самия него. И затова няколко минути по-късно той, в двойка с още един леководолаз, вече се спущаше към дълбините.

Очите им останаха слепи за изумителната прелест на дъното — те търсеха само среща с древността. И срещата не закъсня — тук попаднаха на два керамични фрагмента, по-нататък на едва-едва наранена амфора от същия тип, още по-нататък — на рядък гост от далечните векове — оловен щок (напречник) на антична котва… Това беше достатъчно! Двамата размениха беззвучни знаци и се отправиха към повърхността. Трябваше да започне същинската археологическа работа.

Със секстант[2] в ръка капитанът определи точно мястото на кораба. А в същото време леководолазите по двойки вече „теглеха тегели“ над дъното. Попаднеха ли на предмет, не го изваждаха, а само пущаха маркер до него и продължаваха. Не оставаха без работа и онези на сушата — геодезистът на групата определяше местоположението на всеки новопоявил се на повърхността маркер, Археолога ги нанасяше на картата, гребците осигуряваха с лодката хората под водата или изправяха латата пред окото на теодолита… И постепенно върху картата се появи истинска „мъглявина“ от точки и номера — местата на находките. Вече не само за Археолога, за всички бе ясно — попаднали бяха на амфорно находище, навярно безмълвен паметник на морска катастрофа, станала преди много, много векове…

Би могло да се каже, че с това свърши романтичната част на работата; дошъл бе ред на другата — скучната, търпеливата, но истински научната: леководолазите разпънаха над находището планквадратна мрежа и започнаха методично изследване на квадрат по квадрат. Положението на всеки предмет се нанасяше окомерно на планшета, после с обикновен зидарски метър се определяше точното му отстояние от страните на квадрата, още по-късно на предмета закачаха поредното номерче на находката, а до него поставяха линийка, оцветена в бяло и черно, и фотографите документираха предмета и състоянието му при откриването… Едва след всичко това идваше най-приятното — изваждането на находката на повърхността.

… Но нека най-сетне прекъснем разказа си. Какво пък, хайде да го сторим, имитирайки режисьора Любомир Обретенов:

— Стоп камера!…

Защото, както вероятно сте се досетили, тук ви разказах част от научнопопулярния филм за българската подводна археология, снет през лятото на 80-а година в акваторията между Созопол на север и залива Света Параскева на юг…

… и другото, което ще остане скрито

Предполагам, че ще остане скрита предисторията на този филм. И как така ние от група „Космос“ неочаквано се оказахме киноартисти.

Бяха минали месеци, Групата вече съществуваше, само дето нямаше никакви перспективи пред нея… И не щеш ли, точно тогава ми се обади по телефона Любо Обретенов, същият, с омировския гняв на когото започна тази книга (и който предната година ни бе гостувал за ден или два на борда на „Херсон“). Обади се, казвам, и някак прекалено делнично ми каза: Студията за научнопопулярни и документални филми „Време“ е решила да снеме късометражен филм за българската подводна археология, а за реализирането му кани нас, групата „Космос“…

Изведнъж познатата от миналата година „машина“ се завъртя с нова сила: тренировки в басейн на леководолазите, финансови планове, набавяне на екипировка, осигуряване отпуски на хората… Нека да прекрача подробностите и направо да ви кажа, че в последните дни на юни режисьорът Любомир Обретенов ни призова в Созопол, за да превърнем под негова режисура в киноразказ историята, която ви разказах в началото.

В Созопол пристигнах един ден по-късно от основната група, но щом стъпих на „Херсон“ (добрия стар „Херсон“, с който и с екипажа му така се бяхме сприятелили миналата година), изпитах поразителното впечатление, сякаш всичко продължава направо от Свети Атанас, само че сега щяхме да проучваме акваторията между Созопол и залива Света Параскева — така всеки на часа бе поел своя дял от задълженията…

Нямаше го приятеля ни Мишо Лазаров, но сценарият бе изработен по негови тезиси — една продължителна командировка в чужбина не му позволи да бъде на „Херсон“ като консултант-археолог. Неговото място сполучливо бе заето от Божидар Димитров, за когото онова телефонно обаждане за Виза се оказа „любов от пръв поглед“ и трайно свързване с група „Космос“. За ролята на Археолога режисьорът покани един… физиолог: д-р Ганчо Матеев, прекрасен спортист и човек, асистент във ВИФ. А описаното вече телевизионно съоръжение дължахме на неговия създател инж. Сергей Куприянов — леководолаз, научен сътрудник в БАН и член на ръководството на НЕК.

За да завърша с новите обитатели на „Херсон“, трябва да ви запозная и с представителите на кинематографията. За Любомир Обретенов — или бате Любо, както скоро стана за нашите момчета — вече знаете. По-нататък бяха двамата Стояновци, които, казано между другото, някак си най-бързо намериха общ език с групата ни — големият (Енев), оператор на външните снимки, и малкият (Чакъров), един от двамата подводни. Под водата камерата всъщност бе главно в ръцете на Стефан Тодоров — изумителен леководолаз и шампион по подводно ориентиране от национален и международен мащаб.

Лесно ли е да си „подводен киноартист“

Погледнеш ли отстрана, сякаш няма нищо по-лесно и по-приятно — удобен кораб на разположение, продължителни и интересни спущания в дълбините по най-живописните подводни кътчета на крайбрежието, в останалото време „лов на тен“ по палубите или забавни разговори сред добри приятели… Да, но това е само отстрана. Както често се случва в живота, нещата изведнъж придобиват по-друга окраска, когато ги опознаеш отвътре. Не направи изключение и нашата киноекспедиция.

… Работният ни ден всъщност започва още от следобеда на предишния. Бате Любо, иначе любезен и внимателен човек, при снимките (както вече съм ви го описал) е придирчив, без чувство за хумор, „сух като горнооряховски суджук“ (определение, дочуто в каюткомпанията) и „работяга“ от онзи тип, за които от деня трябва да се използуват поне 25 часа. Та този именно бате Любо още като се прибираме след работния ден, ме повиква настрана и кратко ми съобщава: за утре трябва да се подготвят тези, тези и тези кадри. И тъй като моята роля във филма е да бъда негово „око“ и „ръка“ под водата (той следи снимките с маска от повърхността), аз помислям носталгично за първата лява койка[3] в предния кубрик, чиято твърдост се канех да опитам по обратния път, въздъхвам примирено и тръгвам да подготвям „тези, тези и тези кадри“.

Първо, един разговор с Недко — най-опитния измежду всички нас. Втори разговор, този път с техниците на групата: ще ни бъдат нужни толкова и толкова апарати, Васко трябва да изрови от бездънната си торба реквизита — компаси, планшети и целулоидни плочки, — а Юлия, „почивайки си“, да изпише с блажна боя номера на плочките. И трети разговор — с Гошо (Георги Кираджиев, сменил от тази година пенсиониралия се наш приятел Никола Урумбеглиев като капитан на „Херсон“). Той дълго оглежда небето и хоризонта, почесва се замислено по брадясалата буза: май ще духа Острия, та най-добре ще е да търсим укритие в залива Ватерохи…

Идва ред на „киноартистите“. С онези, които имат участие в съответните кадри, говорим подробно и всичко, което им предстои, дори го отиграваме. Отиграваме го „на сухо“ върху задната палуба, а при необходимост и „мокро“, с плуване на шнорхел по повърхността. Ето ви един пример. За „кадър 49“, както фигурира той в работната книга на режисьора, „киноартистите“ са Фани и Любо; в случая не става дума за режисьора бате Любо, а за Любо Шиваров, брат на Недко и също като него професионален леководолаз, който дойде уж само на гости, но ние го ползувахме за работа наред с всички останали. Ролята на двамата е наглед елементарна — Фани ще води групата по компас, Любо до нея ще оглежда дъното, там ще попаднат („случайно“ точно пред камерата на Стефан) на предварително поставено на дъното гърло на амфора, ще си го покажат взаимно, ще пуснат при него маркер и… толкова. Но това просто „толкова“ ние го тренираме няколко пъти „на сухо“, докато се връщаме към Созопол, и тъй като една или друга подробност все ни се изплъзва, преминаваме „на мокро“ в мръсната и миришеща на нафта вода в самото пристанище на града — за безкрайно неудоволствие на двамата „актьори“ и за радост на все още немногобройните летовници. И когато след втората репетиция уж всичко сме уточнили, Любо Обретенов вика от горната палуба: още веднъж! Защото е забелязал някаква грешка от чисто композиционен характер…

Денят ни е погълнат главно от търсене на „вода като за снимки“. Капитанът Гошо е бил прав — морето наистина е гладко и спокойно, но операторът Стефан е все недоволен: под огледалната повърхност е мътилка и гъст планктон! И ние тръгваме на лов за бистра вода. Опитваме на Коракя и Флуру, после в залива на Света Параскева. Навсякъде неуспех! Поемаме назад, към север. И едва в завета около даляна „Чайка“ Стефан най-сетне ни приканва да се готвим за снимки…

От този момент започва голямата въртележка, в която няма минутка отдих… да не говорим примерно за време за обед. И така е чак докато слънцето падне съвсем ниско над хоризонта. Тогава ухото най-сетне с облекчение долавя гъргоренето на брашпила — котвата се изтегля, работният ден е приключил. Събираш си екипировката и се запътващ възможно най-незабележимо към заветната лява койка на предния кубрик, когато бате Любо те повиква с познатата кротост — за утре трябва да се подготвят тези и тези кадри…

Интервю по време на път

По време на път, разбира се. В останалото не е твърде лесно Любомир Обретенов да бъде откъснат от работата му, за да влезе в ролята на „събеседник по желание“.

Вие вече трябва да сте добили някаква представа за него, но нека да я допълня с още няколко думи. Той е невисок, с прошарени коси, позакръглена фигура и леко накуцваща походка — изобщо изгледът му ловко маскира, че в ученическите си години бате Любо е бил отличен атлет, а след това — един от активните ни пещерняци. За битието му на режисьор от Студията за научнопопулярни и документални филми е достатъчно да кажа, че със своите филми той е носител на повече от 130 наши и международни награди…

И така, след като ви го представих, нека да надяна одеждата на представител на списание „Космос“ и да пристъпим към интервюто.

— Какво ви привлече към темата за подводната археология?

— Самото естество на моята професия — казва Любо — изисква от мене да следя и да съм „в крак“ с всичко ново в науката. Във всички сфери на науката! Така от вниманието ми не убягнаха постиженията на българската подводна археология. Този дял от родната наука е най-млад, само двадесетгодишен, но вече си завоюва неоспорим авторитет.

— Как стана така, че за снимките под водата се ориентирахте към Групата за подводни изследвания „Космос“?

— Към нея ме насочи най-напред директорът на Варненския археологически музей Михаил Лазаров — говореше ми с възторг за тези археолози-непрофесионалисти, но с висока спортна и научна подготовка. А миналата година гостувах за малко на експедицията и решението ми да се облегна изцяло на групата „Космос“ се затвърди. Тя ме спечели с безкористната любов на членовете й към „света на мълчанието“ и към археологията, с твърде рядко срещаната комбинация да се шегуват през цялото време, но да работят мъжки и всеотдайно, или ако предпочитате — да работят сериозно и с пълно напрежение, но с усмивка и с добро настроение. Изобщо разбирам защо списание „Космос“ е поело шефство над Групата и й е дало името си. Но и тези млади хора с достойнство защищават името и авторитета на списанието.

— Говорите с топлота и симпатия за тях…

— Ако можех да махна двадесетина години от гърба си, нямаше да се успокоя, докато не станех член на групата „Космос“!

— Бяхте гост на миналогодишната експедиция по северното крайбрежие. Защо не снимахте тогава?

— Като се запознах с работата на Групата, се убедих, че не е възможно да се провежда нормална подводноархеологическа работа и същевременно да се снима филм. Трябва да се избира — или „филм за експедиция“ или „експедиция за филм“. Спрях се на „експедиция за филм“ с неизбежните за това инсценировки, отигравания, повторения и т.н., които може да са досадни или повод за присмех на леководолазите, но на екрана ще дадат ясна и пълна представа за естеството на подводноархеологическата работа.

— Оценката ви за проведената снимачна работа?

— Висока за спортните, трудовите и чисто човешките качества на екипа от група „Космос“ и много ниска за условията на снимачната работа. Нептун се държа благосклонно единствено само когато се появи на кораба за чествуването на рождените дни на моя оператор Стоян и на Асен, инак поведението му беше направо враждебно — вълнение, мътна вода, планктон, лоша видимост…

— Една последна дума за обобщение?

— Пожелавам си филмът да стане сполучлив. Това го заслужават и българската подводна археология, и чудесните младежи от групата „Космос“, които ме подпомагаха в работата ми.

Филмът (може би) продължава

Ако под това заглавие следва да се разбира по-нататъшна и все така плодотворна дейност на Групата за подводни изследвания „Космос“ при НЕК ЮНЕСКО, ще кажа само:

— Дано!…

[1] Трал — вид риболовна мрежа или приспособления за търсене предмет под водната повърхност, които се влачат от кораб; в леководолазното дело — плуване над дъното, най-често с разузнавателна цел. ↑

[2] Секстант — оптически уред за определяне географското положение по височината на слънцето или звездите над видимия хоризонт. ↑

[3] Койка — легло в общото спално помещение (кубрика) за екипажа на кораб. ↑

Мъртъв сезон ли?

Все по-друго е, когато си киноартист…

Наистина, все по-друго е: чрез филма на Любо Обретенов, минал по всички екрани на страната, излъчен и по телевизията, името на ГПИ „Космос“ неочаквано и за самата Група се оказа на гребена на вълната по популярност и авторитет. За нея се заговори буквално във всички среди — от археологическите до младежките по четирите краища на родината. С всичките последици, които можете да си представите…

Една от тези последици беше например поемането на шефство над Групата от страна на Управлението на техническия и строителен флот — Варна, за което мимоходом споменах. А в същото време в УСТФ си спечелихме още едно приятелство, което особено високо ценим — на инженер Цвятко Цветков, негов заместник-директор и главен инженер. Той ни обикна така, че две-три години след описаните събития стана от легло по време на тежка сърдечна криза само и само да бъде заедно с нас, когато празнувахме 25-годишнината на подводната археология в България.

Друга последица беше, че за пръв път Юлия от счетоводителка стана и касиерка на ГПИ „Космос“. Защото пак за пръв път имаше какво да звънне в касата и — снимачната група на студия „Време“ ни изплати известни хонорари за участието ни във филма и цялата сума от тях (подчертавам: цялата сума до последната стотинка) отиде в касата на Групата за общите и разходи.

Рискувам да обвините Групата ни в самохвалство, но се чувствувам задължен да ви кажа, че сега, когато вече имахме име и авторитет, ние от ГПИ „Космос“ не постъпихме по системата „изтъках си платното — ритам ти кросното“, нито по другата — „пази боже сляпо да прогледа“. Напротив. Не само не забравихме и не обърнахме гръб на хората, които ни бяха помогнали да постигнем признание, но се постарахме да споделим с тях сладостта на успеха, като използувахме единствения начин, с който разполагахме — провъзгласихме ги за наши почетни членове и им връчихме нарочни грамоти (направени на ръка, разбира се). След досегашния ми разказ навярно се досещате кои бяха първите наши четирима почетни членове — естествено д-р Светослав Славчев, Димитър Венов, кап. Васил Родев и Любомир Обретенов. И за да не се връщам повече на тази тема, нека още тук да добавя, че почетната четворка след две години се превърна в шесторка. Защото към тях се присъединиха още двама варненци, хора с голяма доза морска вода в жилите — споменатият преди малко инженер Цвятко Цветков и инженер Йордан Ачев, началник на УПМКАП (Управление за поддържане на морските канали и акваториите на пристанищата), един човек, който приказва малко, помага много, държи се тежко, пък е с младо, съвсем младо сърце…

Едно неочаквано затруднение

Вече, надявам се, имате представа за „мъртвите сезони“ на групата „Космос“, та ще се досетите само за подробностите: тренировките в басейн, кръжоците по археология, посещенията на музеи и разкопки (бяхме например в Пловдив, за да видим новоразкрития тогава античен театър и римските сгради и улици около пощата), дългите — и приятни! — спорове и заседания… Единственото по-ново нещо беше съвсем уместното пожелание на леководолазната група на НЕК да поемем проверката и стягането на цялата леководолазна материална част. Справедливо искане: бяхме я ползували две години, канехме се да я ползуваме и занапред, полагаше ни се да поемем и своя дял от грижите за нея. Бих искал да знаете, че това е лесно да се каже, но никак не е лесно да се изпълни — работа е за една седмица, ако се занимаваш само с нея, излиза един месец, ако ще я вършиш вечер, когато се прибереш от предприятието или от учреждението си.

Разменихме ние един поглед, изразяващ най-смесени чувства, и точно когато щяхме да се питаме за доброволци, един глас се обади:

— Добре де, разбирам. Оставете това на мене…

Чуе ли се подобна реплика в група „Космос“, можете да не поглеждате по посока на гласа — тя положително е изречена от Васко. Прегледайте снимките ни още от експедицията в 1969 година — голобрадият леководолаз с детинска физиономия, който стяга леководолазната ни техника, е именно Васко. Така е и до днес. И не защото той е най-добър в техниката — все пак Васко е завършил, география на туризма, а не инженерство, — но нещо в самата му природа го влече неудържимо към труда въобще. За работливостта няма кантар, но аз съм готов да се обзаложа, че в това отношение никой между нас не тежи колкото Васко. Не си го представяйте като някакво грамадище или хала, дето не знае силата си. Напротив, той е по-скоро слаб, с меки, почти нежни черти и дълги коси — външност, която ще ви подведе да си мислите за крехък младеж и „мамино синче“. Нищо подобно! Той е работлив за десет работливци, жилав и як е и сякаш самата дума „почивка“ му е противна. На събранията не е от най-словоохотливите, но каже ли нещо, някому непременно се изчервяват ушите — не само е казал една истина, но и я е изрекъл по системата „право куме в очи“. Външността му и главно тези дълги до раменете коси ще ви подведат и за друго — че е прекалено любвеобилен. А всъщност съм готов да си сложа ръката в огъня, че от цялата група „Космос“ никой не е толкова внимателен и предан съпруг, както Васко…

След това, което ви разказах за него, смятам за излишно да прибавя, че цялата дълга и дотеглива прецизна работа по апаратите беше изпълнена, и то така, че в началото на лятото материалната част изглеждаше сякаш току-що излязла от завода…

Изобщо в навечерието на активния сезон на 1981 година бяхме в много особено положение. Разполагахме с (почти — както обикновено) достатъчно средства, осигурени бяхме с материална част, а нашият изпитан приятел Венов ни бе дал уверение, че ще имаме на разположение и „Херсон“. Просто всичко имахме, освен едно — научен ръководител и обект за работа. Вече не помня колко телефонни разговора имах с Мишо, но той не даваше никакъв отговор — някакви проблеми в личната му програма го затрудняваха да се обвърже с категоричен ангажимент. Да, но времето изтичаше главоломно, вече се очертаваше перспективата „да изпуснем влака“. И буквално само три дни преди заседанието на Експертния съвет, на който щяха да се уточнят подводноархеологическите обекти за годината, Мишо ми заяви: не, за този сезон не можел да поеме никакъв археологически обект. Ами сега? Как да се справя с проблема между петък вечерта и понеделник следобед?

След като прекарах една безсънна нощ, в събота сутринта се обадих по телефона на Велизар. Или ако имате вкус към официалностите — на професор Велизар Велков. Имах намерение само да го помоля да си уредим среща в понеделник сутринта, че тогава с една торба захаросани думи и аргументи да му предложа да тръгне (след доста години на прекъсване) отново „отвъд синия праг“. Не било възможно — рече в отговор, — още утре (неделя) заминавал за еди-колко си дни, нека да съм му кажел веднага за какво се отнася. Нямах възможност за избор. И просто бях принуден да вляза в тон с неговата пословична деловитост: предадох му молбата ни — моята и на група „Космос“ — само в толкова време, колкото на вас ще ви е необходимо да намерите картата на крайбрежието в началото на тази книга. Изслуша ме, зададе не повече от три въпроса за уточняване и отряза:

— Имаш думата ми. Ще изследваме южното крайбрежие. На първи август съм при вас в Мичурин. — И завърши с малко конкретни инструкции, как в негово отсъствие да представим заявката му в Експертния съвет.

Отдавна се каня да го питам и все забравям: в онази съботна сутрин подозирал ли е той, че със своето „имаш думата ми“ е поставил началото на една научна и приятелска връзка, на която е било предопределено да трае години?

Но така или иначе и последното препятствие беше отстранено. И вече мога да разгъна отново архивите си, за да ви предам поредния си автоплагиат — разказа ми за експедицията „Космос 81“…

Автоплагиат IV:
Експедиция „Космос 81“

1. Троя загуби войната… край Китен

Инстинктът ми, трениран повече от две десетилетия, ме накара да трепна — бях я загубил из очи. Така, както бях с главата надолу, застинах неподвижно, спотаих дъх. И тогава дочух характерния шум на автомата й — бързи шипящ при вдишване, по-гърлен и разлат при издишване. Полека се извърнах. И я видях: озовала се зад гърба ми, Юлия плавно се спущаше към дъното. Кой беше този, който ми беше подшушнал, че Юлия се чувствувала неспокойна и смутена при това първо (за тази година) спущане под водата?

Хлъзнах се подир нея, пътьом подплашихме с плавниците си ято сребристозелени рибки и след няколко секунди бяхме на дъното. Тя ме попита с ръце. Бяхме се уговорили да обследваме скалите по южния ръб на залива Арапя, но аз храбро я излъгах, като й посочих не към брега, а на изток — ако все пак е имала някакви смущения, нека неусетното спущане към по-големите дълбочини да й помогне да ги преодолее.

Изминаха няколко минути, здрачевината около нас постепенно се сгъстяваше. Продължавах да плувам зад Юлия и тайничко се усмихвах на старанието, с което тя оглеждаше пустото пясъчно дъно, където единствените „находки“ бяха хукналите в бяг рачета-пустинници. После в един миг се случи нещо странно — вечно опияняващата ме картина на подводния свят и тези познати широки махове на плавниците пред мене сякаш ме хипнотизираха и дванадесетте месеца на изминалата година като че се изличиха от живота ми. Не съм ли в последния ден на кампанията за 1980 година? Та нали тогава Юлия пак плуваше така пред очите ми, а някъде още по-напред ни водеше Вили? Разтърсих глава и успях да прогоня илюзията си: не, годината със своите дълги 365 дни бе изтекла и днес не беше последният снимачен ден на филма „Археолози в морските дълбини“, а течаха първите часове на подводната археологическа експедиция „Космос 81“ на Групата за подводни изследвания „Космос“ при Научния експедиционен клуб ЮНЕСКО…

Когато изплувахме, Ваньо М. ни се скара от осигурителната лодка точно тъй, както би го направил и година по-рано:

— Хайде бе! Няма да ви съпровождам до Кавказ…

Усмихнах се и не казах нищо. А за своите мними страхове Юлия може би ще научи за пръв път едва когато чете този репортаж.

Да напишеш страница в „Космос“

Ако думата е за списание „Космос“, написването на тази страница не е чак толкова трудна работа — е, друг е въпросът, дали и как ще я отпечатат, разбира се. Но ако се говори за страница в летописа на Групата за подводни изследвания „Космос“…

Когато с Юлия и Ваньо М. стъпихме на „Херсон“ и капитанът Гошо (Георги Кираджиев) даде знак за вдигане на котвата, всъщност бе станало точно това — срещу датата 3 август 1981 бе записана една страница в летописа на ГПИ „Космос“; една страница, но подготвяна цяла година. И да си призная, имах приповдигнатото самочувствие, че тази страница е от добрите — нали уж излязохме само „да прогоним“ апаратите си и да се балансираме, пък то се превърна в напълно редовен работен ден с реализирани 710 минути престой под водата. Не бях обаче още свалил неопреновия костюм, когато Божидар охлади ентусиазма ми:

— Ялова работа — рече, като посочи с поглед няколкото керамични фрагмента до фалшборда — целия ни „улов“ за деня. — Да отидем утре към Китен, а? Ей така, поне за повишаване духа на хората?

— Не съм против идеята — отговорих, като се стремях да скрия разочарованието си. — Ще говоря с Велизар и утре, да е живот и здраве, сме край Урдовиза.

Както разбирате, Велизар изпълни обещанието си и беше с нас на експедицията като неин научен ръководител. Моля обаче простичкото мое говорене по име да не ви подвежда — аз, надявам се, имам право на него въз основа на четвъртвековното ни приятелство. Но иначе знайте, че професор Велизар Велков е заместник-директор на Археологическия институт с музей при БАН и още толкова много други неща, че една страница от книгата не би стигнала да изредя всичките „председател на…“, „автор на…“, „член на…“ и пр. Искам да спомена още една подробност, която, изглежда, малцина знаят. Когато в края на експедицията прекалено много се зашумя за нейните постижения, някои шеговито подхвърляха на Велизар, че било несправедливо да е „извадил“ толкова късмет в работата си, понеже бил прощъпалник в подводната археология. Незлобивата им забележка не беше права: в онези години, когато прощъпалник беше самата българска подводна археология, Велизар биваше неведнъж заплашван с уволнение, защото, видите ли, „бил се увлякъл по акъла на ентусиастите-спортисти и не виждал, че това са шашкънии и иманярство“.

Велизар прие идеята за Китен и аз „завъртях машинката“. Този израз без претенции за художествени достойнства вероятно не значи бог знае какво за вас, но зад него има всъщност няколко часа на напрегната деятелност, както вече съм ви я описвал — в тях трябва всичко да се премисли и подготви за ползотворна и безопасна работа, на случайността да се остави само археологическото щастие. Този труд — без да говорим за другия, целогодишния — е предпоставка за написването на страница в „Космос“. А когато на следния ден си доволен от тази страница, лесно може да си представи човек как ще се чувствуваш, ако Божидар ти каже: „Ялова работа…“

От спомените към надеждите — разговор с проф. Велков

В края на този втори работен ден, за подготовката на който разказах, с проф. Велков изобщо не можеше да се говори — тогава (по собствения му израз) „умът му бил станал еднопосочен“. За щастие разговорът се състоя сутринта, докато „Херсон“ още ни носеше към Китен.

Авторът като представител на списание „Космос“: — Професор Велков, какво Ви накара да се насочите към подводната археология?

Проф. Велков: — Налага ми се да Ви поправя: не се насочвам, а се връщам към нея. И се надявам, че както и в библейската легенда подводната археология също ще се покаже благосклонна към завърналия се при нея блуден син въпреки почти двадесетгодишното му отсъствие.

— А защо избрахте именно тази част от нашето крайбрежие?

— Донякъде подтикнат от обстоятелствата, но и поради съвсем определен интерес. Разгледайте археологическата карта на Черноморието. Колкото и да е странно, тази, най-южната му част е всъщност недостатъчно проучена. Ако изключим района на Созопол, по-сериозно е изследвана само акваторията в залива южно от Маслен нос — експедиция още от пионерските години на подводната археология (1960 г.), проведена от моя и на групата „Космос“ покоен приятел проф. Иван Гълъбов. Останалите привлекателни обекти тук са бивали разработвани или дори само посещавани случайно или епизодично. А районът обещава много.

— От какво съдите?

— От историческите сведения и от самия характер на крайбрежието. Ето — освен Созопол тук са били също селищата Агатопол при днешния Ахтопол, Урдовиза на едноименния нос пред с. Китен и т.н. А бреговата линия е такава, че без особена прозорливост следва да се очаква древните мореплаватели често да са използували многобройните заливчета за укритие от бурите или за търговски обмен с местното население. А за археолога това предвещава успех или поне дава надежди.

— От думите Ви проличава, че очаквате сериозен труд и сериозни резултати. В такъв случай защо се ориентирахте към екип от аматьори, а не към професионалисти?

— Когато се говори за подводноархеологическа работа, какво значи аматьори и какво — професионалисти? Професионалните леководолази вероятно са технически много по-подготвени за подводна работа от членовете на групата „Космос“, но пък им отстъпват по археологически познания. Съдете сами: още през 1968 година — повтарям: 1968-а! — аз и мои колеги историци и археолози изнесохме пред тези млади хора един сериозен курс по подводна археология, после са имали случай да работят и с такива ръководители като проф. Иван Гълъбов, ст.н.с. Михаил Лазаров, ст.н.с. Горанка Тончева и пр. Е, как ще ги сравните по специализирани знания и изработен „археологически усет“ с водолазите от професионалните групи? Ще добавя и друго. Тези ентусиасти в археологията имат зад гърба си не един и не два сезона археологическа работа на морското дъно, но и висока квалификация в гражданските си специалности — предимно инженерно-технически, — което съвсем не е без значение при многообразната сложност на подводния археологически труд.

— В момента пътуваме към село Китен. Какво очаквате там?

— Както Ви споменах, залесеният нос вляво от плажа е мястото на античното, а вероятно и средновековно селище Урдовиза. Крепостният ров на Урдовиза се вижда ясно, дори и от очите на непрофесионалиста. И следва да се очаква, че някъде там, в защитената от ветровете акватория южно от носа, ще да е било пристанището на селището. Пък дъното на едно пристанище винаги е примамлив обект за подводния археолог, защото в пристанищата погиват кораби, изхвърлят се или падат товари. И нататък ги пази Нептун — те остават извън пожарищата и руините на войните, настрана от алчните ръце на нашествениците. Специално за този район има и съвсем конкретни сведения за находки по морското дъно — открити са и е съобщено за тях още от Иван Гълъбов и пионерите на подводната археология през 1960 година.

Един професор във въздуха или „култура Янко едно“

С Божидар изпаднахме в противоречие: той настояваше да застанем на котва по към „ачика“ (да обясня значението: по към открито море), аз бях за приближаване по-близо до сушата, някъде около рибарския далян. Отстъпих аз — той имаше по-пресни впечатления, обикалял е тези места само преди 4–5 години, докато моите спомени бяха отпреди повече от четири петилетки. Дадохме знак на Гошо, Панчо освободи брашпила и котвата прободе водната повърхност. Мислехме, че започва ден като всички други. Никой не подозираше вълненията, които щяха да царят на борда, когато следобед дойдеше ред да вдигаме котвата…

Като първа двойка се спуснахме двамата с Божидар — само ние сме работили тук, полагаше ни се да извършим първото разузнаване. Лутахме са на двадесет и няколко метра дълбочина, кръстосвахме във всичките посоки, надничахме под сиво-кафявите камъни по дъното, дълбахме с ръце в лепкавата тиня — нищо! Едничката ни находка бе облепен с молюски спининг, кой знае кога изпуснат от незнаен злополучен въдичар… Стана ясно: следващата група трябва да се отправи по-близо до брега, някъде пред и около „торбата“ на даляна.

Повъртях се на кърмата, докато втората група изчезна в дълбините, после се погрижих по някои текущи задачи и едва тогава отидох в предния кубрик да се преоблека. Признавам си — заедно с преобличането имах и тайното намерение да поотпочина на някоя от койките. До почивка обаче тъй и не стигнах. Недко надникна в кубрика и ми извика с глас, зад който прозираше нещо необикновено:

— Слушай, ако не си виждал един професор да се носи из въздуха, точно сега е моментът. На горната палуба…

Почти изтичах нататък и веднага налетях на Велизар. На лицето му бе разцъфтяла усмивка, широка колкото Китенския залив. И действително не стъпваше, а сякаш се носеше в състояние на безтегловност на една педя над кораба, пък в ръцете му бе най-изумителната находка, която съм виждал в дългия си „трудов стаж“ на подводен археолог.

— Ела… ела… да видиш… това… няма… и никога… не е бивало… — повика ме той, като говореше на пресекулки и — за пръв път, откакто го познавам! — толкова несвързано, че смисълът на думите му се губеше някъде между недоизреченото. После се обърна към останалите и каза дословно: — Момчета, да знаете — това плати нашата… че и още десет експедиции като нашата!…

Много ме е страх, драги читателю, на това място да не си помислил за прословутия кюп с монети или за златните кюлчета, които смущават сънищата на иманярите. Нека да сме наясно: за археологията златото много често има само стойността на метала си, докато понякога парче камък или част от глинена съдина е с далеч по-голяма цена, защото носи информация с несравнимо по-голямо значение за науката. Точно това ставаше и в момента — в почти любовната прегръдка на Велизар Велков бе едно наглед нищо и никакво гърне, грубовато, някак си недоправено, с липсващо малко парченце около шийката (чудо на чудесата: по-късно се оказа, че отчупеното парче се намира в гърнето!). Да, само това би видяло неподготвеното око. Но ако все пак „един професор се носеше във въздуха“, то бе, защото това уж нищо и никакво гърне преди много и много векове е било направено не на грънчарско колело, а на ръка, а формата и декоративните му рогчета (в науката наречени букели) го причисляват веднага към къснобронзовата епоха и още по-точно към онова десетилетие от нея, което е десетилетието на Троянската война с всичките й там разгневени гърци, подвизи, хубавици, двубои и троянски коне. И сякаш за да потвърди наблюдението ми, Божидар се обади тихо:

— Залагам си главата, това е „култура Троя седем Бе две“… — На научен език това се изписва така: „Troia VII B²“.

Божидар можеше да бъде напълно спокоен за главата си — гърнето наистина се отнасяше към онзи културен слой на Приамовата Троя (около XIII в. пр.н.е.), който е „свидетел“ и материален документ на „Илиадата“. И може би други подобни гърнета, излезли изпод ръцете на същия майстор-грънчар, да са били в чертозите на Хекуба, Андромаха или на Хубавата Елена…

Фотографите ни се втурнаха да го снимат, заруча и една кинокамера (този ден ни гостуваше снимачният екип на студия „Време“, с който бяхме работили миналата година), а Янко, откривателят на гърнето, озовал се внезапно в центъра на толкова шумни събития, заговори с неподражаемия си хумор и с онова свое гърлено „р“, от което несвикнал човек може да хване морска болест:

— А бе да си пррризная пррравичката, аз намерррих тррри такива гърррнета, ама двете ги оставих за дррруг път, зеррр нали трррябва да си поддъррржам славата и авторрритета!…

(До края на експедицията той наистина намери още две гърнета — е, не от същата епоха, но все пак така интересни и ценни, — та затова първото остана в експедиционния жаргон с името „култура Янко едно“.)

Какво всъщност се бе случило?

Янко, Чавдар и Пламен, втората ни група разузнавачи, стигнали до коловете на даляна, там попаднали на края на един подводен риф и се отправили на югоизток покрай него. Имало тук-там парчета керамика, те си вземали бележки на целулоидни планшети за мястото и естеството на находките и продължавали — нали бяха със задача да разузнават, а не „да вадят грънци“. И все пак на едно място изменили на задачата; то било някъде към края на рифа и на сравнително голяма за този район дълбочина — Пламен е записал на планшета си „22 метра“. Вече били поотминали, когато нещо — не е ли това „нещо“ усетът, натрупан от дългия опит, за който говореше проф. Велков? — накарало Янко да се върне и да отдели повече внимание на един камък, който едва се подавал от дъното. „Камъни там колкото искаш — казваше по-късно той, — но този беше по-особен, със съвсем правилен овал“. Янко поразровил дъното. И усетът му не го измамил — камъкът се оказал дъното на добре запазеното гърне от „култура Troia VII B²“. Тримата твърде добре познават „правилата на играта“ и знаели, че сега трябвало да оставят всичко на мястото му, само да пуснат маркер и евентуално да скицират положението на находката. След кратко колебание обаче решили да изменят на установения ред — много рядко, но все пак се случва ценен предмет да бъде загубен въпреки пуснатия маркер, а този път съзнавали — нямали право да рискуват. И изнесли „култура Янко едно“ на повърхността.

… За да видят четвърт час по-късно как един професор се носи във въздуха, обгърнал нежно тумбестата талия на гърнето…

Пристанище Каварна — родното място на експедиция „Космос“

Нос Свети Атанас. Тук се е намирал античният град Виза

"Дръзки" — корабът на първата и на последната експедиция

Каварна, 1969. Ваня и Ваньо Т. пред спущане под водата

Корабно ежедневие… тринадесет години по-късно

По дирите на миналите хилядолетия

Брадвичката, която върна историята на Ахтопол 5000 години преди началото на нашето летоброене

Желязна котва от Ахтопол

Петьофа с каменния щок от Свети Атанас

За прецизна работа в големите дълбочини леководолазът се нуждае от изкуствено осветление

Професор Велизар Велков — пръв оглед на новата находка

Оловният щок от Синеморец

Каменна и оловна котва. Разликата във възрастта им е повече от едно хилядолетие

Оловен щок и покривна керамика от „Деня хикс“ при нос Свети Атанас

Този път поредната находка е от 32 м дълбочина

Халколитна керамика от Ахтопол. Повече от пет хиляди годишна…

Местността Яйлата, 1969 година. Първата каменна котва, открита от група „Космос“

Нос Свети Атанас, 1979 година. Групата отново се събра за работа и този път, надявам се, завинаги

Една изключителна находка от сушата — мраморният щок от брега на Ахтопол

С тези находки поставихме началото на Ахтополския морски музей

Научните ни ръководители от последните години: Върбинка Найденова, Велизар Велков, Божидар Димитров

И още един спомен от Каварна: с такива плочи е бил облицован подводният вълнолом

В ръцете на Боян е щокът, с който започна тази книга

Две от големите ни находки край Китен-Урдовиза

"Култура Янко едно", която сроди Урдовиза с Приамова Троя

Една от византийските монети, намерени в залива на Ахтопол

В план-квадратната мрежа е открита каменна котва

Преди осемнадесет столетия тази апликация е красяла щита на неизвестен римски воин (Находка от морското дъно край мичуринския квартал Василико)

Лиско, талисманът на експедицията, прави оглед на апаратите ни

Знамената продължават да се веят…

… в готовност за нова работа е и група „Космос“

… един професор във въздуха

Да погадаем насаме

Несъмнено учените-археолози дълго ще се занимават с нашата „култура Янко едно“ — показателно е, че само за няколко месеца тя застана в центъра на интересите на мнозина наши и чуждестранни археолози, траколози, тясно специализирани изследователи на Троя и т.н. И когато те — след месец или след десет години — достигнат до някакво твърдо становище, тогава никой няма да даде думата и нам, на аматьорите. Нека обаче да използуваме това време и изпреварвайки учените, да погадаем насаме.

Какво всъщност оправдава изключителната научна стойност на този прастар съд, открит от Групата за подводни изследвания „Космос“ при НЕК ЮНЕСКО? С какво той предизвиква толкова вълнения?

Като форма и начин на изработка гърнето не е уникат — то е познато преди всичко от разкопките на Троя, фрагменти от този тип са намирани неведнъж и у нас, ще рече — по земите на древните траки[1]. Според археологическата терминология то спада към тъй наречената „керамика с букели“ (рогчета). Но именно формата и принадлежността му към „букелната керамика“ подсказват за близки връзки — вероятно и кръвни — между Троя (Илион) и траките, обаче това също не е сензация: доста отдавна е изказано мнението, че Приамовите троянци са били от тракийски произход. Първият недвусмислен намек е на античния географ Страбон (I в. пр.н.е.), който изтъква (XIII, I, 21): „Изобщо у траките и троянците има много общи имена…“, и дава редица примери на сходства, които надали могат да бъдат случайни. Днес изследователите виждат, че споменатите „близки връзки“ са подсказани още от Омир; когато Зевс съзира опасността, надвиснала над любимците му троянци, той единствено само от „тлъстопочвена Тракия“ очаква да дойде помощ („Илиада“, XVII):

Зевс щом до черните кораби пусна троянци и Хектор,

там ги остави беди и тегла да понасят без отдих.

После обърна очи лъчезарни в обратна посока,

вгледан далеч към родината на коневъдци тракийци

и на мизийци, прочути във бой ръкопашен, и още

на млекоядци, добри хипомолги, на честни абийци…

И действително помощ за обсадените идва само от Тракия („Илиада“, X), земята, богата на юначни воини, на зърно, добитък и бързи коне:

А Одисей хитроумен запита пленения Долон:

„Как си почиват сега? С конеборци троянци задружно

или отделно от тях? И това ми кажи да узная!“

Долон, потомък Евмедов, отново така му отвърна:

„Аз и това ще ти кажа съвсем откровено и вярно.

Откъм морето — карийци, пеонци със лъкове криви,

също лелеги, кавкони и богоподобни пеласги.

Близо до Тимбра нощуват ликийци и горди мизийци,

конесмирителни фриги и смели колари меонци.

Ала защо ме разпитваш за тези неща поотделно?

Ако ли искате вий да се вмъкнете в стана троянски,

новодошлите тракийци стануват последни от всички.

Заедно с тях е и царят им Резос, синът Ейонеев.

Сам аз му зърнах конете — грамадни и много красиви;

те са по-бели от сняг и препускат подобно на вятър.“

А всичките тези мизийци, пеони, фриги и пр., и пр. са всъщност все племена на един, но неединен народ — народа на траките. Това пояснява Херодот (V. 3.): „Тракийският народ след индийския е най-голям. Ако той се съединеше под един господар и ако беше единодушен, той би бил… непобедим и много по-силен от всички народи. Но това е невъзможно… и затова са слаби. Траките носят много имена, всяко племе според страната си.“ По-късно Страбон и Плиний подробно изреждат племената (според Страбон 22 на брой) и кое от тях в кои земи обитава.

Какво излиза от всичко това? — Че всъщност в Троянската война ахейците (гърците) са воювали не заради похожденията на Елена, а за да се избавят от вклинилите се в Мала Азия и укрепили се зад стените на Илион траки, или преведено на съвременен език — да пресекат инвазията на траките към онзи юг, който гърците държали да опазят като свой.

И тогава? Какво изяснява гърнето от Урдовиза? — Положително нищо във връзка със сраженията и подвизите, те са в страниците на „Илиадата“. Но в „Илиадата“ липсва друго — как в продоволствено отношение е издържала Троя? Как са се прехранвали троянци през дългите десет години на обсадата, откъде са си набавяли продукти, метали за оръжие, изобщо суровини? Гърнето „култура Янко едно“ може би отговаря на тези въпроси. И на още един: дали Илион е паднал поради лекомисленото вкарване на дървения кон през стената, или защото се е прекъснал пътят на снабдяването.

Лесно е да се допусне, че троянци са устояли на продължителната обсада благодарение на материалната помощ на братята им траки. Като неизтощим източник на храни Тракия е била позната на целия античен свят; нека да си припомним само Ксенофонт (V в. пр.н.е.), който в своя „Анабазис“ (VII, 1) недвусмислено заявява: „Храна си вземете от тракийските села — там има много ечемик, пшеница и други храни.“ Тази помощ не е могла да се доставя с кервани по суша — ахейците благоразумно са прекъснали сухоземните пътища, отвеждащи към Мала Азия. И „нашето гърне“ подсказва: снабдяването би трябвало да се е осъществявало по море, и то може би именно от пристанището на Урдовиза — селище, чието име безспорно доказва тракийския му произход. Навярно хиляди такива гърнета са се стичали тук от цялата земя на траките, „бързоплувни кораби“ са отнасяли към Троя зърно, мед, восък, вино и пр., и пр., а сетне са се връщали празни, за да поберат в трюмовете[2] си нови товари и пак да поемат по море към обсадения Илион.

Но ако е така, защо доставките са секнали неочаквано? Нима десетте години са уморили траките да снабдяват братята си от Троя?

Ще прескоча събитията, за да съобщя един извънредно важен факт, който ние открихме седмица по-късно: подводният риф, край който Янко намери първото от своите три гърнета, е бил граница на една значителна част — две трети или повече — от най-ранното селище Урдовиза; ако се съди по керамиката и намерените котви, потъването на селището, а с него навярно на складовете, пристанището му и т.н., трябва да е настанало именно около времето на Троянската война.

И изводът сякаш се налага от само себе си. Цяло десетилетие траките са снабдявали обсадените илионци, като изходният пункт на техните товари е бил Урдовиза; при още неизяснен катаклизъм обаче по-голямата част от Урдовиза внезапно е била погълната от морето, сгромолясвайки се на 20 м под повърхността заедно с населението, корабите, насъбраните храни. Съвземането от катастрофата и реорганизирането на снабдяването трябва да е изисквало твърде много време (да не забравяме за коя епоха говорим!), обсадената Троя е изживяла остър недоимък и породената паника и чувството за обреченост вече лесно са могли да подведат трезвите досега умове на защитниците към разните хитри капани… като прословутия „троянски кон“ например.

Приемем ли тази хипотеза, ние вече можем да я изразим в едно-единствено изречение, което читателят всъщност познава от подзаглавието.

Троя загуби войната край… Китен…

[1] Бележка от 1983 година: Нашата „култура Янко едно“ бе включена в изложбата за тракийското изкуство и с нея обиколи света! — Б.а. ↑

[2] Трюм — помещение в долната част на кораба за машините, складове за гориво, за храна, за товари и т.н. ↑

2. Урдовиза — летопис, разчетен на морското дъно

Конска опашка на мачтата

Веднъж Радост П. от Сливен, литераторка с тънък усет и изумителни познания, казваше за мене, че като разказвач съм имал предпочитание към „нулевото начало“. За да не се изложа, аз тогава кимах важно с глава, докато я слушах, пък после тайничко я разпитах какво ли за бога означава това „нулево начало“. Не било толкова сложно, ама кой да го знае: то значело да започнеш веднага с действието, пък едва по-късно, вмъквайки го по-сръчно или по-несръчно, да се върнеш към началото и предисторията на събитията. Както читателят вижда, също и този мой репортаж е пример на „нулево начало“. За да избегна недоразуменията обаче, ще кажа веднага, че в настоящия случай не се отнася до литературен похват, а до потвърждение на един познат афоризъм на Оскар Уайлд: „Животът подражава на изкуството.“ Защото точно това се случи на дело — експедицията „Космос 81“ започна, гърнето „култура Янко едно“, изкъпано и подсушено като бебе, вече се намираше „на сигурно“ в квартирата на професор Велков, а на борда на „Херсон“ — цял кашон фрагментирана средновековна керамика, пък чак тогава дойде началото: официалното откриване на експедицията.

В този ден всички ние бяхме в униформените фланелки на експедицията, на прясно измитата долна палуба цареше непривичен ред (комендантът Вили този път не си бе спестил труда и кавгаджийския тон), за добра слука точно тогава пристигна и екип на телевизията, дошъл да заснеме нашата „Космос 81“ за централното ТВ предаване „Панорама“…

Към девет сутринта се зададоха официалните ни гости: кметът на Мичурин др. Арнаудов, представител на ОбК на БКП, нашият покровител № 1 кап. лейтенант Стоянов… Строихме се как да е, настанаха шетня и неизбежно вълнение, кратки речи на проф. Велков и др. Арнаудов оплетоха в едно надежди за плодотворна работа с обещания за безрезервна подкрепа, после с всеобщо „ура!“ на мачтата едно по едно заплющяха три знамена: трицветното, експедиционното и конската опашка — символ, че и тази година трудът и усилията ни са посветени на бележитата 1300-годишнина. Отново заручаване на телевизионни и кинокамери, фланелка с емблемата на експедицията — скромен спомен за нашите гости, символична глътка шампанско за „на добър час“… И ето я нашата експедиция открита… пък макар и по „нулевото начало“…

Искам веднага да кажа, че изречените по време на „нулевото начало“ обещания не се оказаха празни думи. Действително град Мичурин съвсем не предоставяше блестящи условия, за база на една експедиция (пръснати на големи разстояния квартири, категория „екстра“ на единствения ресторант, която руинира ограничения ни бюджет, и т.н.), но обществеността на града — от кмета Арнаудов до постоянния ни сервитьор Джеси с подкупващата усмивка — се раздаваше докрай в своята отзивчивост, в желанието си да спести поне част от затрудненията ни. Ние, също не пестейки труда си (плюс значителна доза археологическо щастие), сторихме зависещото от нас, за да не посрамим нито обещанията на научния ни ръководител, нито трите знамена на мачтата, нито списанието, което представлявахме. И когато две седмици по-късно сваляхме конската опашка от фалината на „Херсон“, всички имахме щастливото усещане за добре изпълнен дълг.

„Дъъъжд… нямааа…“

Тук чуквам на дърво и признавам: вървеше ни, просто дяволски ни вървеше. Действително ние не си скъпяхме труда — за това говорят и осъществените престои под вода: общо за експедицията 9626 минути (160 часа и 26 мин!), средно на работен ден 685,5 минути; всеки, който поне отчасти познава водолазната работа, ще застане с прибрани пети пред тези цифри. Но на наша страна безспорно беше и факторът късмет. Не само археологическият късмет, чисто откривателският — вървеше ни даже и с времето. Уж август е класическият месец на мелтема, пък като се заредиха едни дни — нито вятър подухва, нито капка дъжд разхлажда въздуха. Просто като в познатата песен: „Дъжд нямааа… няма да валиии“. Неведнъж усещах необходимостта от почивен ден — хората се измориха, изнервиха се, на няколко пъти зървах вечер в ресторанта някой да задреме над чинията си, Велизар също дискретно ми показваше белезите на непосилната умора, — но как, дявол да го вземе, да обявим почивен ден, когато утре Еол може да отприщи мелтема си и да си посипваме главите с пепел заради пропуснатата сгода? И хората работеха. Работеха, както е думата, до скъсване — може да се събираха 10 до 14 часа работа на денонощие… Всеки ден…

И дойде ред да ви разкажа за различните обекти, на които се трупаха тези 9626 минути. Но преди това да отбележа една важна подробност: два дни след „нулевото начало“ пристигнаха „подводните колеги“ от УСТФ Варна — Кънчо Вангелов и Ванко Иванов, и се поставиха на разположение на експедицията заедно с нисата, която ги доведе. Още три дни по-късно дойдоха също Павката (Павел Василев) и Илко Господинов — изключително опитни професионални леководолази, които също много скоро намериха общ език с нас. И с такъв екип вече не беше трудно да се решават и най-сложните подводни задачи.

Ахтопол: жертвеният дар на Посейдон

В малкия градец, примамно кътче за толкова летовници, бяхме и работихме на три пъти. Веднъж ни подлъгаха наши колеги-леководолази, инструктори от един военен курс, също на база в Мичурин; подшушнаха ни те чисто по иманярски, че, виждате ли, „в североизточното прибрежие на Ахтопол излизали грънци, малки и големи парчета обработен мрамор, че и… монети!…“ Честно казано, думата „монети“ далеч не събуди иманярската страст у нас, но съобщение е — трябваше да го проверим. И го проверявахме ние, ровихме тиня и водорасли, драхме кожи и неопренови костюми по скали и мидени полета — нищо и нищо!

Втори път изследвахме южния, пристанищния залив на градчето. Е, намери се тук-там малко средновековна керамика, но онези, които работиха в този ден, надали ще си спомнят с удоволствие за него — там, представете си, се изливат (къде сте, другари от ХЕИ?) каналните води на Ахтопол и на поне половината почивни станции около него!…

И все пак нашата подводна експедиция направи в Ахтопол едно важно откритие, макар и… на сушата. Дължим го на Божидар — човека с вероятно най-набитото око, когато въпросът е за каменни котви. Затискайки лице с носната си кърпа, Божидар обходил каменистия бряг в подножието на града и на стотина метра от пристанищния пирс надушил нещо повече от непривлекателните аромати. Повика ни. Не беше сгрешил — пред нас, навалян между другите камънаци, лежеше половината от гигантски каменен щок на котва, изработена някъде около началото на хилядолетието преди нашата ера. Забелязахте ли, казвам „изработена тогава и тогава“, а не например „била в ръцете на моряците“ или „спасявала незнаен кораб“… Причината е в необикновеността на тази находка. Няма да говоря даже само за големината — половин щок, а е над метър и тежи навярно към двеста килограма. Истински необикновеното в него е, че е изработен от хубав бял мрамор — доколкото ми е известно, първа подобна находка по нашето крайбрежие!

Дълго умувахме и накрая Велизар и Божидар решиха: преди три хиляди години котвата с този щок изобщо не е служила на мореплавателите, а вероятно е била „свещена“, предназначена за нещо като жертвен дар или оброк на боговете. Оттук нататък нека да поотпуснем въображението си.

… Ето корабът, натъпкан със скъпи товари, внезапно е връхлетян от гибелна буря. Бореят, страшният северен вятър, отнася платното, огромните вълни повличат човек или двама от екипажа… Посейдоне, покровителю на моряците, нима е настъпил последният час? Но не — корабопритежателят-капитан зърва земя, всички се улавят за веслата и след титанична борба със стихията разнебитеният кораб и оцелелите моряци намират укритие в това закътано заливче. Спасени! Минават дни, сръчни ръце са поправили и насмолили разбитите бордове и са ушили ново платно, но капитанът не бърза — той иска да въздаде благодарност на Посейдон, който е спасил него, хората и богатия товар. И заповядва горе, на стръмния висок бряг, да се иззида малко светилище и в него да поставят само една-едничка котва, но с мраморен напречник…

На дъното не е като в супермаркет

За голямо съжаление наистина не е. И читателят, който вече познава първата част на този репортаж (а особено след като прочете и за работата ни при Урдовиза в следващите страници), ще сгреши много, ако започне да мисли, че там, на морското дъно, изследователят може да каже: „Дайте ми, моля, това гърне от критско-микенската епоха“ или „Завийте ми пет хераклейски амфори“! На дъното археологът често преживява големи разочарования и при това съвсем не е правило, че ако находките са бедни, то непременно ще се намери един Божидар Димитров, който там наблизо да открие уникалния мраморен щок, посветен някога на Посейдон…

За подобни разочарования обикновено е прието да не се говори, но аз ще наруша „правилата на играта“ и ще издам някои от тези случаи.

Така беше например в проучванията ни край Мичурин. Те поначало бяха в плановете ни, пък и искахме по някакъв „по̀ така“ начин да се отблагодарим за отзивчивостта на нашите домакини. Работихме ние честно и до премаляване, но ядец — ако изключим няколкото керамични фрагмента, открити южно от носа на Стария град (сега квартал Василико), всичките ни усилия останаха безплодни.

Не по-малко тежко изживяхме несполуката при „нашата Виза“. Споменът за нея ни теглеше неудържимо нататък, при нос Свети Атанас, та веднъж се натоварихме на нисата на нашите приятели от УСТФ и вдигнахме праха на север. И какво се оказа? — Там, където преди две години находките бяха наистина като в супермаркет, сега цялото дъно — рифовете и каньоните, в които бяхме „прочели“ доказателствата за античната Виза — беше затлачено под метър дебела тлъста тиня…

И все пак най-много ни заболя за неудачата при Кастрич.

Онзи, който е летувал по Южното Черноморие, положително не е бил затруднен от имената на Китен, Мичурин, Ахтопол, че евентуално дори и на нос Свети Атанас (при с. Бяла, Варненски окръг), които досега се срещаха в моя репортаж. Сигурен съм обаче, че за Кастрич дължа едно кратко обяснение.

Преди кръгло 700 години Византия, почувствувала се застрашена от събитията в България, изпратила мощна войска на север под предводителството на прочутия военачалник Михаил Глава Тарханиот, за да срази селянина-цар Ивайло. В състава на тази войска е бил и поетът Мануил Фил — опитен венцехвалител по отношение на Михаил Глава и необуздан хулител на „богоненавистния свинар Лахана-Ивайло“. Нека сега да не се занимаваме с резултатите от похода и да съсредоточим вниманието си върху участието на поета. Тъй или иначе Мануил Фил си е свършил работата, като е оставил една поема, в която покрай хвалебствията и ругатните се съдържат важни сведения за нашата история и за географията на българските земи от онази епоха. В тази именно поема има и следните редове: „Узнай сега и по-сетнешните победи: … за тях известява и Кастрицион сред скалите.“

Този Кастрицион е до днес с неизяснено местоположение; предположенията, изградени върху вероятния маршрут на похода, го поставят „на юг от Бургаското езеро, към Странджа планина“. Божидар, който е шетал доста по тия места, смяташе, че трябва да го търсим буквално на самата граница с Турция; там е скалистата местност Кастрич — име, произлязло от древното Кастрицион. Установехме ли, че Кастрич е Кастрицион, ние не само щяхме да върнем на родината една нейна средновековна крепост, но и щяхме да докажем, че по времето на Ивайло границата на България е достигала поне до тези места.

Всички тези задачи ни изпълваха с оправдано нетърпение и Ваньо М., нашият „офицер за свръзка“ с граничните власти, буквално всеки божи ден чукаше на вратата на местното началство. За съжаление нещата се проточиха (не можем да виним никого — граница е, а на границата хората си имат и други кахъри извън археологическите експедиции…) и изпуснахме благословеното хубаво време. За още по-голямо съжаление разрешението се получи във възможно най-неблагоприятния ден за подводна работа — когато имаше такова вълнение, че нашият добър „Херсон“, скърцайки и пуфтейки, или заставаше като цирков акробат на гребена на някоя вълна, или така устремно се сгромолясваше между две вълни, сякаш намерението му беше да ни отведе направо на дъното…

Тъй или иначе стигнахме до онова място, за което Божидар отсече: „Тука е!“ Спуснахме котва и докато вълните спокойно заливаха кърмата, търкаляйки хора, столчета и сандъци, събрах целия екип на експедицията, за да искам съвет: имаме ли право да рискуваме, като пуснем леководолази при тази крайно неблагоприятна обстановка? Очаквах, че мненията ще бъдат поне разделени, но не — отговорът беше абсолютно единодушен: длъжни сме да изпълним програмата си.

Е, изпълнихме я (само аз си зная как — за двадесет и три години практика никога не съм пущал леководолази при по-тежки условия), като спазихме всички изисквания, ако не за безопасност, то поне за намаляване на опасността; Божидар и Любо под водата, най-добрите ни гребци в осигурителната лодка, въже с плавок, спуснато от кърмата… Резултатът за съжаление бе равен на нула. Божидар и Любо шариха надлъж и шир по дъното пред Кастрич, а когато с хиляди мъки ги прибрахме — тях и осигурителите — обратно на кораба, „докладът“ им беше възможно най-краткият: „Нищо!“ И ние, безкрайно разочаровани, подвихме опашки и безславно потеглихме през вълнението назад към Мичурин.

И тъй, стана ли ти ясно, читателю, че на морското дъно наистина не е като в супермаркет?

Китен-Урдовиза или раят за археолозите.

Нека мичуринци и ахтополци не се засягат, но за работата ни в залива на Китен — в пристанището на античната Урдовиза — не мога да говоря ей така, покрай другото. Защото, ако през 1981 година съществуваше рай за подводните археолози, неговото име беше Урдовиза!

След откриването на гърнето от „култура Troia VII B²“, за което вече разказах, решихме да направим второ разузнавателно посещение на залива при Китен — просто да се уверим доколко изумителната находка беше изключение и „усмивка на съдбата“, както пишат авторите с по-богат речник. Още в първия ден след нашето „нулево начало“ ние се отправихме нататък, но помолихме капитана Гошо да заведе „Херсон“ доста по-близо до брега, чак западно от даляна. По някакви мои сантиментални съображения в този ден аз изобщо не слизах под водата (бяха ме налегнали спомени за срещата на това място с една невзривена мина преди повече от двадесет години), но приятелите от Групата никак не си поплюваха — за пет работни часа те буквално напълниха с керамика всички кашони, които Велизар бе приготвил за вероятните находки през цялата експедиция; само двойките Ваньо Т. — Васко, и Вили — Боян, изнесоха толкова материал (предимно средновековен), че за него се оказа малък един кашон от цветен телевизор, пък той, както знаете, съвсем не е от малките…

На горната палуба направихме едно съвещание на цялата група (може ли българска работа без съвещания?), Велизар ни разясни важността на досегашните находки и всички единодушно решихме да преминем към системно проучване на Урдовиза. И действително от този ден подхванахме съвсем планомерно изследване на пристанището — на практика те се оказаха две пристанища — на древното селище. Като започнахме от „плиткача“ (леководолазен пренебрежителен израз за малките дълбочини) в траверс[1] на защитния ров на Урдовиза, ние последователно очертавахме с въжета ивици с ширина точно пет метра и дължина сто и двадесет, изтеглени перпендикулярно на бреговата ивица, които в зависимост от прозрачността на водата в съответния работен ден се обследваха от двойка или тройка леководолази. Находките се маркираха и нашите геодезисти ги засичаха от твърди ориентири на брега и ги нанасяха на работната карта; обикновено тази твърде скучна и уморителна работа се върши от Фани (нали в живота тя е строителен инженер!) и Ваньо Т., но сега в лицето на Кънчо от УСТФ те си намериха толкова рутиниран сътрудник, че картографирането — казваха — „станало песен“.

А находки за маркиране — колкото искаш. Постепенно Велизар стесни инструкциите си: да не сме вадели „керамика въобще“, а само такава (например гърло или дъно на амфора), която може да се датира. По-късно премина на допълнително ограничение: „Изнасяйте само цели съдове, а от фрагментите — онези, които вие датирате още на дъното.“ И въпреки всичките ограничения кашоните все не стигаха и не стигаха… А всяка вечер двамата с Велизар провеждахме „операция гърне“: той с майчинска нежност прегръщаше най-ценните от дневните ни находки („онези, дето са направо за музейна експозиция“ — израз на Велизар), а аз го отвеждах с колата в квартирата му, като карах, не, пълзях така, сякаш главната амбиция на живота ми бе да стана любимец на КАТ и носител на значката „Златното кормило“. Ето някои от моите „пасажери“ в „операциите гърне“. Недко намери една фантастично хубава черна антична пията, тънка като най-фин порцелан и с причудливи шарки на дъното. Негова находка беше и една напълно запазена късносредновековна паница, бяла със зелени орнаменти. Павел обогати колекцията ни с чудесна каменна котва с три отвора от епохата на ранното корабоплаване. Янко извади необикновен средновековен съд, какъвто никой от нас (включително Велизар) не бе виждал — прилича на дебелостенен пръстен цилиндър за глава, но с две дръжки до периферията (третия от обещаните му съдове намерихме заедно — ранносредновековна амфора, за съжаление с отчупени дръжки). Особен, изключително рядък по форма средновековен съд — уви, пак с отчупени дръжки — намери и Петьо. Ванко пък попадна на нещо, което е с типичната форма на антично ойнохое, но по обработка на глината положително е от средновековието. А истинско антично ойнохое беше открито от Илко. Неколцина от групата извадиха средновековни (не се кълна — може да са от турско време) кърчази със зелена глеч на „човката“. И тъй нататък…

Стигна се дотам, че веднъж, когато Велизар, сияейки, разглеждаше две от най-интересните ни находки. Янко подхвърли достатъчно високо, за да бъде чут и от него: „Вижте бе, това се казва ояден професор!… Други биха си продали душата за тези амфорни гърловини, пък той им е обърнал гръб, не иска да ги знае!…“ Избухна всеобщ смях (още повече че беше наистина така), в който най-високите нотки идваха от устата на „оядения професор“…

Нека да ми бъде простено отклонението, но искам да разкажа за един мой принос към „операция гърне“. Защото в многото си участия в подводноархеологически изследвания навярно съм извадил тонове керамика, пък за това парче от паница положително ще си спомням винаги.

Бяхме в двойка с Недко и обследвахме останките от един средновековен кораб (за него ще стане дума по-нататък). След около час работа усетих, че вече трудно изсмуквам въздуха от апарата си. Опитах се да изтегля лоста на резервата — не успях. Втори, трети опит, вече почти никакъв въздух не се оцеждаше през мундщука — същият резултат. Тогава повиках Недко и му направих знак да ми помогне. Посегна той и… и в следващия миг го чух да се смее презглава в захапката на апарата си. А като придружи смеха си и с един красноречив жест, какъвто надали се употребява в пансионите за благородни девици, разбрах — резервата ми е била отворена (вероятно съм закачил лоста, докато сме се провирали между скалите) и на повече въздух от апарата не можех да разчитам. В погледа на несведущите това може би изглежда свръхкритична ситуация — представете си само: на петнадесет метра под водата, а въздухът му е изчерпан! — но за познаващите леководолазния спорт не е никакъв повод за паника; стига да се запази самообладание, има достатъчно начини да се излезе от това затруднение. Въздух обаче тъй или иначе нямаше, диафрагмата ми започна да се гърчи, усетих очите ми да изпъкват… и точно в тази невесела секунда зърнах една позната форма да се подава между два самотни камъка на дъното. Поколебах се само един-едничък миг, после, като надвих мъчителните пориви за вдишване, се гмурнах пак надолу и внимателно измъкнах фрагмента. След още един миг очите ми вече съвсем щяха да изхвръкнат от орбитите, но този път не от липсата на въздух, а от възторг — можех да се закълна, че близнак на този съд, тънкостенен и със специфична многоцветна украса, само преди три месеца бях държал в ръце, когато във Велико Търново моят приятел Атанас Попов, ръководителят на разкопките на Царевец, ми го бе показвал като находка от двореца на Асеневците…

А вечерта, когато го отнасяхме към квартирата на Велизар, колата ми пълзеше повече от обикновено, съвсем като охлюв със затегнати спирачки…

Но да се върнем на изследванията при Урдовиза. Премествайки ивиците от запад към изток, ние попаднахме на останките на два кораба, но съзнателно ги отминахме — те са откритие на колегите ни от базата в Созопол и не беше коректно да им ги отнемем; само ги обходихме „за общо впечатление“, намерихме между гредите на скелетите им няколко турски лули и това беше достатъчно за задоволяване на нашите интереси. Но югоизточно от тях Божидар откри трети кораб и него изследвахме по-подробно (включително работата ни с Недко, за която разказах преди малко). Керамиката съвсем сигурно ни показа, че са останки от морска катастрофа, станала през годините на Второто българско царство.

Премествайки се още по̀ на изток и отчасти на юг, ние с изненада констатирахме, че носът свършва, а находищата продължават. Казано по-точно — че югоизточно от нос Урдовиза се намира второ находище, в голямата си част с античен и праисторически материал; впрочем тук беше преди това и находката „култура Янко едно“, с която започна „раят Урдовиза“. По-внимателното изследване показа, че това второ находище е разположено успоредно на един скален риф, началото на който се губи някъде на 2-З м дълбочина сред повалените скални отломъци на сушата, а краят му, завивайки почти право на юг, се спуща до 22–25 м под повърхността. Изводите се налагаха някак от само себе си…

Да, изводите бяха лесни, но за да бъдат те подкрепени и от безупречни данни, изискваше се картографирането на рифа. Един от последните дни на експедицията посветихме на тази задача — точното очертаване на рифа. Потеглихме с „Херсон“ нататък, но не бяхме минали и една миля от Мичурин, когато при мене дойде капитанът Гошо и ми каза с обичайната си кротка усмивка: глупаво било да продължаваме — дори корабът по чудо ако не се прекършел на две от това вълнение, пак не можело да застанем на котва така на открито, както сме имали намерение.

Беше прав, разбира се; вълнението беше такова, че другото, преживяното към Кастрич, сваляше шапка пред него. Беше прав и аз безропотно се съгласих да се върнем, но вътрешно се късах на парчета от мъка и гняв — трудът ни рискуваше да се препъне в самия си край… И точно когато отчаянието ме стисна за гушата, Кънчо Вангелов сложи ръка на рамото ми: Павката и Илко предлагали да отидем с нисата до Китен и те двамата да извършат маркировката на рифа въпреки вълнението, като само подходят откъм сушата. Има ли нужда да ви казвам, че след по-малко от час колата вече ни отнасяше нататък — двамата леководолази от УСТФ, тримата ни геодезисти Фани, Кънчо и Ваньо Т. и Божидар и мене, за да ръководим съответно научната и леководолазната работа. И не беше дошло още времето за обед, когато рифът се очерта на картата. Сякаш „напук“ на вълнението…

Летопис, разчетен на морското дъно

Думата е, разбира се, за неподозирания доскоро летопис със заглавие „Урдовиза“. Самата Урдовиза беше позната и преди, но кой да допуща за нея такава богата история, каквато разкри морското дъно?

Да започнем с познатото. За Урдовиза се знаеше отдавна; впрочем така се е казвало селището тук чак до 1937 година, когато Комисията по преименуване на селищата към МС погрешно схванала името като турско и го прекръстила на Китен. Както установиха още навремето бележитите ни учени Димитър Дечев и Веселин Бешевлиев, коренът „виза“ (или „биза“) в имената на редица крайморски селища свидетелствува за произход от траките и по-специално за карите (карийците), народ на прославени мореплаватели. Обаче малката площ на носа — преградената от защитния ров част — е подвеждала изследователите да смятат, че в случая се касаело за малко и с незначително значение селище.

Изследванията на експедицията „Космос 81“ разкриха неподозирани страници от миналото. Преди всичко, че Урдовиза наистина е съществувала отдавна преди писаната история на човечеството и че навярно именно през нея траките са поддържали трафика с обсадения Илион по време на Троянската война. По-нататък: Селището съвсем не е било малко; то се е простирало на значително по-голяма площ и е имало такова разположение, че е образувало залив-пристанище, практически защитено от всички ветрове. Тази най-стара Урдовиза е съществувала дълго и е била важен мореплавателен и търговски — а вероятно също културен и военностратегически — център, за това свидетелствуват находките от първото, по-старото пристанище.

По-късно, след катаклизма, „удавил“ античната Урдовиза, селището преживяло продължителна криза, но после отново достигнало период на разцвет. Било е то важно пристанище на Византия, а след това — на Първата и Втората българска държава, че и на европейските части на Османската империя. Значението му се е стопявало постепенно като последица от модернизирането и окрупняването на мореплаването — заливът му е ставал все по-малък и по-неудобен за шеметно развиващите се по брой, обем, тонаж и газене кораби, пристанището му (всъщност корабна стоянка) не смогвало да поема и обработва огромните им товари.

Това е неподозираният от историята летопис, който експедицията „Космос 81“ разчете на морското дъно. Но дали това е всичко? Дали там няма скрити още много страници — със значение за нашата, а и за световната история — от миналото на Урдовиза, които очакват труда и ентусиазма на някоя следваща експедиция?

[1] Траверс — посока, перпендикулярна по отношение на курса на кораба или на диаметралната му равнина. ↑

Хайде да се покажем традиционалисти

и да ви разкажа онова, което съм пропуснал в репортажа си, и другото, което се случи след експедицията.

Като препрочетох сега моя репортаж от списание „Космос“ (бр. 4 и 5 от 1982 г.), преди всичко забелязах, че не съм ви казал за известни промени в членския състав на Групата, настанали около експедицията. Те впрочем са едно постоянно явление — някои от членовете си отиват (най-често са хората, които остават чужди или с поведението си накърняват онова трудно обяснимо нещо, което се нарича „дух на група «Космос»“) и тази, общо взето, неприятна операция в нашия жаргон има наименованието „изчистване на баласта“, на тяхно място идват други, нови. Специално в тази експедиция би трябвало да сте забелязали имената на двама от новите — Петьо (него ще ви го опиша по-нататък) и Любо, брата на Недко.

В известен смисъл те са удивително явление, тези братя Шиварови. Помислете си само: професионални леководолази са (а няма спор, че водолазният труд е един от най-тежките и най-опасните), пък в отпуските си идват доброволно и безплатно да работят с нас… пак леководолазна работа. Това не ви ли прилича на двама миньори, които в годишната си отпуска биха отишли да работят без заплата в съседна мина?

Любо е с почти една глава по-висок от брат си („два без десет“, по собствения му израз), с черна, добре поддържана брада. Покрай сладкодумния Недко почти се е отучил да говори; заговори ли обаче, ще констатирате, че той има мек и топъл глас и словото му е така изискано, че ще го помислите за бивш възпитаник на Итън, и приказва малко, но винаги на място. Добре сложен и с хубави черти е, но навярно природата му е дала и нещо повече от фигурата и физиономията, защото в негово присъствие жените от всички възрасти внезапно стават неспокойни, забравят какво са имали да кажат и изглеждат така, сякаш коленете им не ги държат… Ще сбъркате обаче, ако помислите, че Любо е нещо като дон Жуан, „made in Bulgaria“, чиято единствена грижа е да прави калдъръм от женски сърца. Той е всъщност изключително трудолюбив (не съм го чул да откаже каквато и да е работа), превъзходен леководолаз, етичен приятел и сигурен партньор. Винаги съм си мислил, че ако би се случило да носим желязна релса, Любо ще е последният, който ще си наведе рамото по-ниско, за „да мине метър“.

Между важните ми пропуски е и това, че само съм споменал как са ручали телевизионните камери, но съм отминал същественото — нашата Група вече дотолкова си бе спечелила авторитет, та един екип на телевизията дойде да снеме работата ни и да интервюира Велизар не за какво да е предаване, а за „Панорама“. И не само ни снимаха, но бяхме още в Мичурин, когато се и видяхме в това централно седмично предаване на Българската телевизия… Нужно ли е да ви казвам, че след него още един милион млади и стари хора в България научиха за Групата за подводни изследвания „Космос“ при НЕК ЮНЕСКО и за нейния безкористен, всеотдаен и толкова плодоносен труд на морското дъно?

А скоро след като се прибрахме, бате Любо Обретенов ни слиса с една необикновена и дори повече от необикновена новина: като спортно и, ако щете, социално явление нашата група „Космос“ дотолкова се бе прочула, че студията „Време“ била решила да направи нарочен филм за нея — за членовете й, които вече „да играят“ със собствените си имена и с професиите си, за създаването и пътя й, за постиженията й през годините… Режисьорът обаче и този път не беше забравил, че е наш почетен член: когато с него и Велизар уговаряхме подробностите, той още от сутринта обеща „слънчевите и тихи дни да са за филма, останалите — за подводната археология“.

И ето ти отново нужда да работим и да се подготвяме през целия „мъртъв сезон“. Излезе на бял свят и поредното затруднение: Боян напусна работата си в Университета и се прехвърли в новоучредената Асоциация за туризъм и отдих, пък това за нас означаваше липсата на удобния му кабинет, за да провеждаме в него събранията и кръжоците си. Може и да се подсмихвате, но, съгласете се, не е лесно да се намери стая, в която двадесетина души да могат да се събират и да работят… Този път обаче не ми остана време да се закахъря; още първия път, когато се събрахме, бездомни, на две пейки в парка, Вили каза шеговито:

— Ами какво пък, хайде да се събираме на моя таван. — Той, ерген човек, не живее в апартамента при родителите си, а се е пренесъл един етаж по-горе, на чудесния им таван с още по-чудесна тераса пред него, и го е обзавел уютно, съвсем „като кутийка“. — Досега беше „клуб Вили“, защо да не бъде и „клуб «Космос»“?

Странно чувство за хумор има този Вили. Познавам го от дете (някъде споменах, че с него се падаме роднини, макар и без обща кръв) и той открай време все се е шегувал по този чисто свой начин. Като малък играеше сам срещу себе си (и сам себе си лъжеше) на „Не се сърди, човече“ и това уж поглъщаше цялото му време, а междувременно като на шега научи два западни езика. После хоби му стана да записва (и сетне да умножава, дели, събира, изважда и т.н.) номерата на минаващите автомобили, пък не само завърши гимназия с отличие, но и без каквито и да са привилегии влезе в някаква ужасно трудна специалност на университета, гдето дори и заглавието и не съм в състояние да изрека. Майтапеше се, че е лекоатлет — то и постиженията му бяха като за майтап, — а след дипломирането чудноватото му чувство за хумор го отведе на работа не другаде, а в Българската академия на науките, където не след много стана и научен сътрудник…

Нещо подобно се случи и сега — Вили спомена за „клуб Вили“ само на шега, пък то си стана чиста реалност „клуб «Космос»“. И съвсем навреме — именно там, на неговия таван, бе подготвена и поредната експедиция, все там се събираме и досега.

Но нека този път икономисам подробностите и прескачайки през месеците, да ви отведа веднага пак в дълбините…

Експедиция „Космос 82“

„Денят се познава от сутринта“

Случи се, че на този 20 юли аз пристигнах в Мичурин един от последните. Хапнахме как да е за вечеря, после се събрахме под асмата в двора на къщата, в която почти всички стаи бяха заети от наши леководолази. Насядахме кой както намери — къде столове и пейки за толкова хора? — и ги огледах. Целият екип на експедицията беше тук, дори Фани бе довела Пенчо — навярно най-храбрия от моите познати, щом като преди шест месеца се бе престрашил да стане неин съпруг… И тогава видях, не, усетих, че един все пак не беше между нас — Юлия. Не се учудих — знаех, че хитрините и не сполучиха и че тя сега е в далечния и предалечен Череповец в СССР, — но въпреки това ме заболя. Юлия щеше да ми липсва. Не защото чак толкова няма кой друг да оправя финансите ни (накрая ще се окаже, че Боян я е замествал безпогрешно). Не и за това, че е кой знае каква леководолазка — опитът ме е научил, че най-често именно на големите (и разглезени) шампиони най-малко може да се разчита за делнична работа. Ако ценя и обичам Юлия, нашата граовка, то е заради изключителната й лоялност, за честността и принципността в отношенията й с хората, за безпримерното й умение да се товари с каквато и да е работа — без значение дали ще е чистене на молюски от току-що извадена керамика, разпределяне на храна, написване на няколко хумористични стиха за импровизирано празненство или пренасяне на 40-килограмов „райд“ под пека на юлското слънце до компресора — и да я изпълнява винаги без парадно себеизтъкване, а простичко и с усмивка. Със същата усмивка, с която (за разлика от други уж „високопринципни“ другари) ще признае, просто и открито, че е направила грешка. От една наша сбирка през пролетта на 79 година съм записал нейното „верую“: „Всеки да държи на думата, която е дал!“ Кажете, не бихте ли съжалявали, че човек с такова „верую“ отсъствува от експедицията, която вие ръководите? За себе си ще призная, че ако ми предстои да организирам експедиция до Луната или до дълбините на Марианската падина, Юлия положително ще бъде един от първите съекипници, които ще поканя…

Вдигнахме чаши за „на добър час на експедицията“, после им разказах колко трудна се очертава тазгодишната кампания, когато ще трябва да правим и археология, и филм, и накрая ги помолих за съдействие — особено в първите дни, в които покрай леководолазната работа щях да имам задължението да замествам Велизар като ръководител на научната, а също и Любо Обретенов, който ми беше поръчал да тренираме някои сцени под водата. Оказа се, че патетичните ми апели са били съвсем неоправдани — просто всеки от Групата не само добре помнеше задълженията си от миналата година, но вече бе завъртял онова колелце от общата машина, което трябваше да бъде негова грижа. Най-важното го измърмори Янко със своето гърлено „ррр“ — че всички медицински свидетелства били в изправност.

Изобщо нямахме основание да се тревожим.

На следния ден ние вече бяхме поставили всичко на нормални релси, когато съобщиха от пристанището — „Херсон“ току-що акостирал[1] и Гошо Кираджиев, старият приятел, с когото преди двадесетина години бяхме пребродили Западното Черно море на борда на РК 4 на лов за паламуд, бил питал за мене. Разбира се, веднага всички се изсипахме долу. И така бяхме нетърпеливи и радостни, че още тогава вдигнахме на фалината експедиционното знаме и конската опашка наред с трицветния флаг…

22 юли, първият официален ден на експедицията, започна с една хубава изненада — тъкмо се готвехме да отблъснем, когато Божидар, за когото от месец нямахме „ни вест, ни кост“, неочаквано „кацна“ на борда. Оказа се, че още от началото на юни той завел своята малка дъщеричка Мария в Созопол при родителите си и сега, като научил, че „Херсон“ отплавал за Мичурин, побързал да го догони с такси. Зарадвахме се всички, а най-много аз — нямаше да бъда сам в началните дни на археологическата работа.

Всеки първи ден на експедициите по правило се посвещава на леководолазна подготовка, за да се спестят лутаници в следващите дни: хората, нека да го кажем по военному, „прогонват“ неопреновите си костюми и апаратите си, измерват от колко баласт ще се нуждаят с различните типове апарати и т.н. За да не се губи време, помолих капитана Гошо да отведе „Херсон“ там наблизо, от южната страна на „Василико“, стария квартал на гр. Мичурин. И започна пипкавото и мудно балансиране: „Подбедреният ми ремък трябва да се позатегне“, „Имам нужда от още поне две кила олово“, „Лек си бе, лек си! Не виждаш ли, че изскачаш като тапа над водата!…“ Както обикновено Божидар не се нуждаеше от балансиране (нямаме неопренови костюми като за неговата талия, та той слиза без облекло, като против студа разчита главно на сланинката под кожата си), но не се стърпя, поиска и той един апарат. Спусна се Божидар към скучното, цялото застлано с гъст килим от водорасли дъно, но само след минути се показа на повърхността, като държеше в ръка един особен предмет — почти напълно здрава метална решетка с кръгла форма, патинирана в синьо-зелено от морската вода, пречките на която образуваха интересни шарки и фигури.

— Знам, че е нищо работа — казваше ми малко по-късно Божидар, когато бяхме пак на палубата. — Такива медни решетки има на прозорчето на всяка втора врата в Созопол. Ама все пак е находка, а? Хайде, нека да речем едно „хаирлия да е“ и да вярваме, че денят ще се познава от сутринта…

Казахме „хаирлия да е“ и повярвахме за деня и сутринта. Но тогава никой от двама ни не подозираше, че в ръце сме държали едно не какво да е предзнаменование…

Парашут, който „лети“ нагоре

Да си призная, на мен (пък и не само на мен) ми се искаше още на следния ден да се отправим отново към Китен-Урдовиза. За всеобща изненада Божидар, оклюман не по-малко от нас, поклати отрицателно глава. Излезе, че междувременно сме платили данък на успехите си от миналата година — някои бяха наложили „ембарго“ върху обекта и го бяха обявили за свой „периметър“. Помня, че възкликнах „Боже! И в подводната археология ли!…“, а наум добавих и други благословии, които не е прието да се пишат „черно на бяло“. А после „подвих опашка“ и за изненада на Гошо Кираджиев помолих да свием на юг и да се отправим към Ахтопол.

Спомням си, никой не се възхити, когато поехме към Ахтопол — не бяхме забравили „мръсния залив“. Настроението обаче се поразведри, когато пак Божидар подхвърли идеята да не влизаме в залива, а да останем на котва извън него, приблизително в створ[2] с мареографната станция. Не възразих, но и изпитах силни съмнения — казвах си, че мореплавателите на античността и средновековието трябва да си били луди, ако са спирали на това открито за всички ветрове и всички вълни място, вместо да потърсят укритие в удобното и тихо заливче само З-4 кабелта по-нататък.

Слава богу, аз отново се измамих — както на Свети Атанас преди три години. Разделихме ние района на участъци, пуснахме първите разузнавачи и, мина, не мина половин час, на петдесетина метра от кърмата на кораба изскочи червено-бял маркер. А още половин час по-късно Фани и Лъчо докладваха: маркерът бил пуснат до „гигантска“ (точно така я нарекоха) средновековна котва, силно окаменена и вкована към скалите на дъното. Ще бъде неточно, ако кажа, че не им повярвах; по-скоро помислих, че са се излъгали.

За да разбера истината, изпратих „за експертиза“ Божидар. И нека сега, от страниците на тази книга, да помоля Фани и Лъчо за извинение, че не съм им се доверил още от първата дума, че съм ги подценил — те наистина съвсем правилно са видели под неравномерното окаменяване една древна котва. Е, по-късно, когато я огледах и аз, ми се стори, че са посбъркали с понятието средновековна, понеже степента на окаменяване подсказваше по-скоро, че е късноримска или ранновизантийска, т.е. с десет столетия по-стара, но за главното бяха напълно прави.

Преди обаче Божидар да се върне от огледа си, Васко, дежурен по спущане за този ден, ми спря вниманието върху една групичка хора на скалистия бряг точно срещу нас. Ние отдавна сме свикнали разни зяпачи да ни ограждат с любопитството си и с досадно-елементарните си въпроси, но тези на брега се държаха по-особено — подскачаха и ръкомахаха енергично, а когато бризът[3] постихваше можеха да се доловят и крясъците им.

— Съвсем като корабокрушенци от пустия остров — обади се Янко до мен, а Стоян, „ястребовото око“ на група „Космос“, се взира напрегнато няколко секунди, после каза убедено:

— Да пукна, ако това не са нашите приятели от кинематографията…

Погледът му и този път не го бе измамил — беше снимачната група на студията. Изпратихме лодката да ги доведе и след малко те бяха в прегръдките ни: Любо Обретенов и неговата съпруга (която, неизвестно защо, всички зоват Буля; Бульо й викат също мъжът и децата й, а внучките й говорят за нея като за баба Буля), големият Стоян, подводният екип Стефан и Гицата (Гаврил Гюров). Приблизително точно по това време от дъното излезе и Божидар и потвърди: да, Лъчо и Фани били прави, също и според него, Божидар, на дъното лежала котва — той я нарече „византийска“. Като чу това, Любо Обретенов мигом бе обхванат от познатия ми от години негов бяс за работа.

— Има ли достатъчно видимост като за снимане? — осведоми се кратко. И щом получи утвърдителен отговор, веднага подгони екипа си да се готви за снимки. Едва се съгласи да сляза и аз на дъното — колкото да проверя още един път находката и да му подскажа дали и какво си заслужава да се снима.

Взех един човек с мене (доколкото помня, беше Янко), екипирахме се с възможно най-голяма бързина и се спуснахме под водата. Вярно, на дъното лежеше котва, която около петнадесет века бе чакала нас, своите откриватели. Между нас казано, аз съм против ваденето на тези котви — още не разполагаме с технически средства за консервирането им и оставени на въздух, те скоро се разрушават; много повече съм доволен, когато ги опишем прецизно, фотографираме ги и определим мястото им, а сетне ги оставим морето да ги пази, докато самите ние (в случая говоря за подводната археология въобще) усвоим майсторлъка за опазването им. Обикновено така гледам аз на тези находки, но нали сега бях „слуга на двама господари“, любителят-археолог в мене трябваше да отстъпи място на консултанта по филма… Още там, на дъното, казах на Янко (с възприетата у нас ръчна сигнализация и с жестове, където тя не достигаше, както изобщо ние разговаряме под водата) идеята си и той не само я одобри, но и я допълни с няколко сполучливи подробности. Тогава се върнахме на палубата и предложихме на режисьора: кадърът да започне с повторно откриване на котвата от Фани и Лъчо, после да пратим по-яки и повече „на ти“ с техниката леководолази — например Любо Шиваров, Вили и Васко, — които с ножове и лостове да отлепят котвата от дъното, а накрая трета група пак от „техничарите“ — нека да бъдат Ваньо Т. и Ваньо М. — да я сапанира[4] и да я извади с парашут, като цялата тази операция се снима от край до край.

— Парашут под водата ли!?! — възкликна очарован режисьорът и очите му станаха колкото средно големи палачинки.

Обясних му какво означава това и той веднага се запали да снимаме. Към моя план добави само да присъствува и да се види там и нашият подводен фотограф Стоян, за да се покаже, че също и ние документираме изваждането. В цялата тази „операция парашут“ (някъде из пресата дори излезе репортаж за ваденето на котвата, като бе използувано точно това заглавие) изключително полезен можеше да ни бъде Недко — в края на краищата никой от нас, дори брат му, няма неговия професионален опит, — но той за съжаление беше извън строя: само ден-два преди да тръгне от Варна, му се беше отворила една уж много заздравяла стара операция на корема, та той бе дошъл колкото да не липсва във филма, а иначе беше немислимо да влиза във водата. По-нататък ще ви разкажа как той все пак влезе на два пъти с незаздравялата си рана и кое го подтикна за това. Сега обаче Недко се задоволи да подготви парашута и да обясни на двамата Ваньовци някои тънкости при използуването му.

Нека прередя събитията и да ви кажа, че всичко замислено беше изпълнено, и то така майсторски, сякаш момчетата всеки ден — зиме и лете — вадят котви с парашут от морското дъно. И че може би тези кадри са от най-поразяващите във филма. А иначе на вас ще ви разкажа какъв е този подводен парашут и как той влезе като епизод във филма за ГПИ „Космос“.

Според уговорката започнахме всичко отначало. Ще рече: Фани и Лъчо „преоткриха“ котвата, огледаха добре находката си и пуснаха при нея маркер; всичко това те извършиха много добре, само дето Фани беше забравила да свали пръстените си, пък тя има обичай да носи по пет-шест наведнъж, та зрителят би могъл да остане с впечатление, че под водата влизаме с всичките си бижута, ордени и медали… След тях се спуснаха другите, които трябваше да откъртят котвата от скалите. Във филма това е показано за не повече от 4–5 секунди, но всъщност задачата твърде много ни поизмъчи, дори първата двойка не успя да довърши работата (сложността идваше и от това, че трябваше да се действува много „нежно“, за да не се пречупи котвата), та се наложи да пратим и втора тройка „каменоделци“ — Боян, Янко и Петьо. И най-сетне се стигна до парашута.

Този подводен парашут не е измислен от нас и на практика е нещо доста просто… както изобщо е просто всичко хитроумно на този свят. В случая хитрото и умното е, че се използува подемната сила на въздуха. Парашутът, по форма умалено копие на познатите ни въздушни парашути, е направен от здраво полиетиленово платно със система от въжета за окачване под него. Когато Ваньо Т. и Ваньо М. овързаха внимателно котвата на дъното, те свалиха парашута, огънат като чаршаф, и свързаха въжетата му със сапана. После, докато Ваньо М. оправяше криво-ляво парашута, адашът му взе един резервен дихателен апарат и започна да изпуща от него въздух под купола. Надипленият парашут постепенно се разгъна, въздухът изгони водата от него, въжетата се изпънаха. Още един кубически метър въздух и докато Гицата насочваше снопа осветление, а камерата в ръцете на Стефан ручеше енергично, котвата след около хилядолетие и половина се отлепи от дъното и подкрепяна и направлявана от двамата Ваньовци, плавно пое нагоре — към светлината на деня, към хората. И след няколко минути вече лежеше на кърмата на „Херсон“.

Почувствувах се доволен в ролята си на „слуга на двама господари“ — извършихме важна археологическа операция, а в същото време в работната книга на Любо Обретенов бе отметнат и един важен епизод.

Как се именуват улици и площади

Велизар закъсняваше и неговото отсъствие тайничко ме тревожеше: Ахтопол като археологически обект изведнъж бе придобил нов образ и на мен не ми се искаше да започна планомерните проучвания, без да съм чул неговото мнение. На четвъртия работен ден на експедицията — 25 юли — позадържах отблъсването на „Херсон“ със скритата надежда да зърна на пристанището ладата на професора, но единственият резултат беше, че загубихме два-три часа… Беше вече късно за преход до Ахтопол, та помолих капитана да се отправи към залива на Варвара — приблизително по средата на разстоянието до романтичното южно градче. Бяхме още на ход, когато повиках на бака[5] Божидар и Недко и седнахме да поприказваме. Но за да ви станат ясни и разговорът ни, и последвалите събития, нека съвсем накратко да ви посветя в географията на този район.

Китното и богато село Варвара не опира пряко на брега, както например е Обзор на север, а лежи малко по̀ към сушата. Заливът, който е на стотина-двеста метра от него и който не е удобен за нещо повече от рибарски лодки, носи името на селото. Носът на северната му страна е каменист и стръмен, с разхвърляни пред него скали; при пръв поглед те изглеждат в безпорядък, но когато ги загледаш по-внимателно, разбираш, че всъщност са разположени в една почти права линия, успоредна на брега, така че с малко въображение между тях може да се види нещо като пролив. Навярно именно това е дало повод на неизвестен кръстник да нарече носа Дарданелите. Южният край на залива е по-малко стръмен и по-земен; местните хора го наричат Чифчиево деле.

Та докато пътувахме нататък, разказах на двамата нещо, което преди години бях чул от един инструктор-леководолаз: имали учебни спущания към Дарданелите и попаднали на нещо, което твърде много напомняло на добре одялана каменна колона. Оказа се, че Недко не само бе чувал за тази колона, но знаеше доста повече от мене — на него пък дори му бяха дали известни координати за мястото й.

— Представяте ли си какво ще означава — казах аз, — ако намерим и извадим една истинска колона? Тя „ще проговори“ повече от цял кораб керамика!…

— Разбрах ти намека — въздъхна Недко. — Няма как, ще накарам бате Янко да ми сложи един найлон на шкембето и да го налепи хубаво с лейкопласт… Дано поне да има защо!

— Не е удобно да застанем на Дарданелите — намеси се Божидар. — Зная го това място, опасно е. Ако се обърне вятърът, ще ни хвърли на скалите.

— Разбрах и твоя намек — кимна Недко, правейки кисела физиономия. — Ще падне яко плуване от залива до носа…

Ние наистина застанахме на котва в залива на Варвара — на защитено от вятъра място и дотолкова наблизо до Дарданелите, доколкото капитанът Гошо се съгласи да рискува. За партньор Недко си избра Васко; имах намерение в осигуряващата лодка да пратя с тях най-добрите ни гребци, но Стефан пожела да използува бистрата вода в залива за нови снимки, ще рече — имаше нужда от леководолази, та трябваше да променя намерението си, като за екипаж на лодката определих Пенчо и Ники. За Пенчо навярно си спомняте, че беше — и е — щастливият избраник на Фани, а Ники беше — и е — техен добър приятел, който се въртеше около нас още предишната година. И двамата не бяха (все още) леководолази, но мъже със спортен дух, те никога не отказваха да помагат в работата ни, дори сами предлагаха услугите си за каквато и задача да се случеше.

Мина много време. Постепенно престанахме да забелязваме сигналния буй[6] на Недко и Васко, после някъде зад скалите на Дарданелите изчезна от погледа ни и самата лодка. Близо до кораба Стефан и Гицата „въртяха“ подводните си кадри, като бяха взели почти всичките ни леководолази, та може да се каже, бях останал сам на „Херсон“. За тези, близките, киноартистите де, не се вълнувах — да чукна на дърво, на тях нямаше какво да им се случи. Мисълта и грижите ми бяха там, пред скалистия нос. И не от някакво недоверие към Недко и Васко — просто съвсем друго му е на ръководителя на леководолазната работа, когато лично следи всичките си хора, които са под водата.

Изтекоха повече от два часа, когато — слава богу — лодката най-сетне се появи в далечината. Изтичах до каютата[7] на Гошо и грабнах бинокъла му. Да, всичко беше наред: двамата леководолази бяха натоварили в лодката апаратите си, после се бяха прехвърлили в нея и те самите и сега четиримата се прибираха, като се сменяха на веслата.

Всъщност всичко се оказа по-наред, отколкото го помислих в първия момент — това го разбрах още когато лодката приближи и видях сияещите физиономии на Васко и Недко. И преди да застанат борд до борд на „Херсон“, те нетърпеливо потвърдиха началното ми впечатление:

— Намерихме я, дяволската!… Чудесна колона — два и четиридесет дълга и все едно, че ей сега е излязла изпод ръцете на каменоделеца!…

— Как я открихте?

— Много просто — отговори за двамата Недко. — Намерихме онзи каньон, както ми го бяха описали…

— Равен и със стръмни скали от двете страни: същинска улица — нетърпеливо добави Васко.

— Точно като улица. Улица „Васил Милев“. Поехме по нея докъм двадесет и няколко метра дълбочина и излязохме на нещо като площад…

— Площад „Недко Шиваров“ — върна му любезността Васко.

— … и като свихме наляво — колоната пред носовете ни.

— Взехте ли координати от брега?

— За какво са ни? — отговориха в един глас. — Сега вече и със затворени очи ще я намерим…

(Бъдещето, уви, щеше да подскаже, че са допуснали грешка: досега — есента на 1983 година — ние още половин дузина пъти търсихме колоната, намерихме дори улица „Васил Милев“ и площад „Недко Шиваров“, но на колоната така и не попаднахме повторно. Нямаме намерение да се откажем от търсенията си, стига само междувременно да не се окаже, че и Дарданелите са нечий запазен периметър…)

… Когато следобед се прибирахме, отдалече забелязахме двама души радостно да ни махат от кея. По бялата коса и тропическия шлем веднага познахме Велизар в единия от тях, за спътницата му се досетихме — беше ни предупредил, че като своя сътрудничка ще доведе Върбинка Найденова. Аз се смятам „на ти“ с поне половината от българските археолози — в преносния и буквалния смисъл на думата. С Върбинка Найденова обаче не се познавах. За щастие тя се показа, човек съвсем като за група „Космос“: два часа й бяха достатъчни, за да налучка тона, който е общоприет в Групата, а два дни — за да се сприятели с всички, да се шегува с тях и със смях да приема шегите им. Но още преди това тя стана причина за една всеобща радост, която остана да грее като нимба около главата й. То беше скоро след като ги настанихме в квартирите им — Велизар в къщата, в която бяхме с Обретенови, Върбинка — на другия ъгъл на улицата. Едва дадох време на Велизар да се поизмие от пътя и го налегнах с информация за извършеното досега. Той ме слушаше, кимаше доволно и усмивката му ставаше все по-широка и по-широка: да — казваше, — на Ахтопол ще посветим съвсем специално внимание, да, ще търсим и колоната.

Не бяхме завършили, когато при нас не влязоха, а влетяха Върбинка Найденова, Божидар и още половин дузина от Групата. Изглеждаха така, сякаш всеки от тях току-що бе улучил шестица от тотото.

— Гледай бе, Велизаре, гледай бе!… — смееше се щастливо Върбинка, като му сочеше онова, което Божидар бе намерил сред водораслите под Василико и бе определил като банална медна решетка. — Бронзова апликация от снаряжение на войник или на кон!… Чиста и типична римска епоха, дори по тези орнаменти тук смея ей сега да се подпиша, че е от втори век…

Оказа се, че предзнаменованието за добрия ден на нашата експедиция далеч, далеч е надхвърляло предположенията ни…

„Да спечелиш доверие…“

Чел съм някъде, че „да спечелиш пари — много си спечелил, да спечелиш доверие — всичко си спечелил“. Изглежда, че тази мъдрост е вярна, защото поне по отношение на нас още следните дни я потвърдиха.

Но преди да разкажа за доверието и ползата от него, нека да ви задържа малко в Мичурин. Там ни бяха налегнали доста проблеми, особено с храненето. Аз самият имах и премного други затруднения, макар че Ваньо М., Боян, Васко и още неколцина ме отменяха според силите си ту пред администрацията, ту пред граничните власти, ту пред другите големи и малки служби.

Идването на снимачната група и на научното ни ръководство сякаш обърна нова страница от живота на експедицията. Велизар, подпомаган от Върбинка и Божидар, оглави археологическата работа, с което ме освободи да се посветя повече на леководолазната и по-специално — на по-голямата й резултатност и на засилените мерки за сигурност. В същото време Любо Обретенов, сблъсквал се четвърт век с организацията на снимки и битови условия по четирите краища на родината, изнамери една кръчмичка току до квартирата ни, която няма табела над вратата, но местните пиячи наричат „Резвая“, където приеха да ни хранят вечер. И нека веднага да кажа, че бай Стоян Камбуза, главният готвач там, скоро ни обикна и просто се престараваше да ни угажда; всяка вечер имахме обилна, вкусна, питателна и — нещо много важно за „тънкия“ бюджет на експедицията — евтина трапеза. От своя страна Буля, съпругата на режисьора, веднага пое дял от грижите ни по обедното прехранване, та двете с Ваня и ежедневните дежурни по кухня със съдействието на екипажа на „Херсон“ ни осигуряваха и чудесни обеди, дори понякога с топла супа покрай консервите — нещо, което май не помня от предишните експедиции, на които съм бил. Моля, не се дразнете, че ви занимавам с такива делнични и прозаични подробности, но на подводните експедиции ръководителят на леководолазната работа трябва да се грижи буквално за всичко, ако иска същинската експедиционна работа да върви нормално и плодоносно; съгласете се, че на леководолази, които не са си отспали поради лоши квартирни условия, или които имат бедна и еднообразна храна, твърде малко може да се разчита за тежкия труд под водата…

(Много харесвам такива хора като Върбинка, Велизар, Любо и Буля, големия Стоян Енев… Те може да са се разделили със спорта преди цели десетилетия или да не са спортували въобще, но носят спортсменския дух в себе си. И щом попаднат в средата на млади хора и активни спортисти, те не само за минути се включват на вълната на може би непривичните за обичайния им начин на живот ежедневие, физическо натоварване и ведро настроение, но съумяват и да си извоюват собствено място във всичко — от делничните задължения до смешките и „кодошите“!…)

Но нека се върнем на темата за доверието.

Ние продължихме да работим срещу Мигалката, извън залива на Ахтопол, и „колекцията“ ни скоро се обогати с още две сравнително добре запазени средновековни котви, също малко средновековна керамика, за съжаление силно фрагментирана. Навярно станахме нещо като постоянна атракция за градчето и летовниците, защото свикнахме да сме обект на вниманието им, а когато по една или друга причина заставахме на пирса в залива, нашите момчета не важничеха и не скъпяха сили, та охотно отговаряха на всички въпроси — за целта на експедицията и за досегашните находки. Ние не си давахме сметка, но по всичко личи, сериозността и дружелюбието ни бяха направили впечатление на мнозина и особено на местните хора (по-късно разбрахме, че и кметът Георги Шейтанов дискретно и ненатрапливо през цялото време се е интересувал от хода на експедицията и нейните резултати). Не мина много време и това зараждащо се приятелство с ахтополци даде съвсем неочакван резултат. Както работехме веднъж на около два кабелта от брега, до нас доплува един младеж, добре възпитан и малко стеснителен, и помоли да се качи на борда. Разбира се, поканихме го, после се и поразговорихме. Казваше се Борислав Илиев, на 24 години. Оказа се, че Борислав не е дошъл като зяпач, а воден от желанието да подаде ръка на експедицията. Сподели с нас, че ровейки, бил намерил разни монети по стръмните склонове или прибрежния пясък на града (след още няколко дни, когато разбра, че Велизар и Върбинка не се готвят да сложат ръка върху нея, той ни показа и колекцията си — някои екземпляри от която в бъдеще положително ще станат опорни точки при изучаване миналото на неговия град), а зад южния нос на залива, който вече се пада в граничната зона, бил попаднал на старинно оръдие; то лежало на дъното, но, естествено, не било по силите му да го извади.

Излишно е да казвам, че съобщението ни заинтересува. Вярно, артилерийските оръдия, дори и най-старите, са от епоха, която не представлява интерес за археологията, но едно топче — това винаги ще накара да трепне сърцето на който и да е подводен изследовател. Както е бивало винаги, граничните войски и сега проявиха пълно разбиране, та мястото на находката не ни създаде никакви проблеми. И още на следващата сутрин ние акостирахме на ахтополския пирс за „операция топче“.

За самата операция отнапред бяхме определили екипа: двамата Ваньовци щяха да сапанират топчето и да го вдигнат с парашута, няколко здрави гребци щяха да им помагат да го донесат до пристана. Към тях се присъедини, разбира се, и Борислав Илиев и лодката скоро пое на юг. Щеше да мине доста време, преди да се върнат, което не ми се искаше да пропилеем безцелно. Но как да пусна хора в този залив, който всички вече познавахме като клоаката на Ахтопол? Събрах свободните хора на кърмата и обявих:

— Трябва да слязат две двойки. Знаем какво е тука, затова няма да определям групите, а ще разчитам само на доброволци. Всъщност трябват ни трима души, защото единият ще бъда аз…

Примерът наистина е много голямо нещо; винаги съм знаел, че има огромна разлика дали в битката офицерът ще казва: „Напред, юнаци!“ или „След мен, юнаци!“ Това старо правило се потвърди и днес. Без ентусиазъм, но и без колебание или хитруване зад гърбовете на другите, трима веднага приеха съмнителната привилегия да слязат заедно с мен.

Нямахме особен успех — след един час плуване и ровене из мръсотиите на залива двамата с Васко намерихме само няколко късчета от средновековни амфори и една желязна котвичка, положително „удавена“ не по-рано от края на Втората световна война. (Васко си я хареса като сувенир и с разрешението на Велизар после я извади и сега тя краси дома му.) По-късно Стоян, старши на втората двойка, ми каза, че и тяхната сполука била колкото нашата — изследвали скалистия насип към Мигалката и целият им „улов“ се състоеше също от няколко парчета керамика.

Още не бяхме успели да си махнем костюмите и да се измием, когато приближи лодката. Тя влачеше топчето, увиснало на парашута и крепено под водата от Ваньо Т. и Ваньо М. — било прекалено тежко, за да могат четири-пет души да го изтеглят от водата. Ваньовците го сапанираха отново с дебели корабни въжета, сетне всички до един, включително екипажа, Велизар и Върбинка, се заловихме да теглим. Оказа се задача, далеч не от най-леките. На два пъти изпущахме топчето и пак го вдигахме, всички крещяхме и давахме акъл, напъвахме се, че чак костите ни пращяха. В решителния момент се появи и още един помагач, на когото изобщо не бяхме разчитали — Юлия! Тя се върнала от Съветския съюз, останала в Перник колкото да се преоблече и веднага поела към Мичурин… за да ни намери в Ахтопол точно когато се преборвахме с килограмите на нашата находка… Не зная дали нейната помощ се оказа решителна, но действително тъкмо тогава оръдието най-сетне се търкулна по палубата. Все пак се зарадвахме повече на Юлия, отколкото на него. А нейната радост изглеждаше колкото на всички нас, взети вкупом: тя се впусна да ни целува поред, включително нас четиримата — или шестимата с двамата Ваньовци, — макар да смърдяхме от километър разстояние.

… Ако ви се случи да сте без работа в центъра на София, разходете се в градинката до Руската черква. Там положително скоро ще откриете изложено на малък постамент едно старомодно и дори малко смешно за нашия ракетен век топче с отчупено парче от дулото. Надписът до него е съвсем лаконичен: „Бронзово оръдие от XVIII век“. Нищо повече. Но вие знайте, че това е „нашето“ топче от Ахтопол. По предложение на Божидар групата „Космос“ го предостави на Националния исторически музей, който пък от своя страна го експонира на открито.

Както виждате, специалистите от музея са били твърде сдържани, когато са идентифицирали нашата находка. И сигурно са прави — на тях не им е позволено да изразяват догадки, те могат да говорят само твърдо установени факти. Аз обаче не съм музеен работник и затова ще си позволя да изразя едно мое незадължително предположение.

Преди години отделих много време, за да проуча в най-големи подробности морското сражение между руския и турския флот, разиграло се в акваторията на нос Калиакра на 31 юли 1791 г., когато адмирал Ушаков разбил многократно по-големите сили на капудан паша Хюсеин. Историческите документи свидетелствуват, че след тежкото сражение оцелелите турски кораби, някои в окаяно положение, се измъкнали с позорно бягство към юг, като намерили спасение в тъмнината на нощта. Спасението обаче било твърде относително — силно повредени, някои почти без управление, няколко кораба намерили гибелта си на различни места (документите не ги указват) по крайбрежието. Без да мога да го докажа, аз за себе си съм дълбоко убеден, че оръдията и корабните съоръжения от тази епоха, които се намират по южното ни крайбрежие[8], съвсем сигурно са останки от това сражение. Специално за „нашето“ топче предполагам, че спасявайки се от връхлитането върху брега, турските моряци са се постарали да облекчат кораба си от някои по-тежки предмети на борда. Между тях съвсем естествено е било и оръдието, още повече че дулото му ще да се е пръснало още там, на Калиакра.

Ако това мое предположение се възприеме, то „нашето“ топче ще се окаже паметник от една от най-големите морски битки на всички времена, донесла неувяхваща слава на руското оръжие, а за морското военно изкуство — нова страница, свързана завинаги с името на адмирал Ф. Ф. Ушаков…

Да си спомним за началото на тази книга

Разгърнете първите страници на книгата в ръцете ви — събитията в тях са свързани именно с този период на експедицията. То беше, когато Велизар, някак си, без да се усети, попадна в лапите на Любо Обретенов и разбра лесно ли е да си киноартист.

— Обърнете внимание на тези окаменели котви — говореше Велизар на горната палуба. — Те са от средновековието и представляват важен документ, че по това време Агатопол, Градът на щастието, е бил център на оживено корабоплаване по…

— Стоп! — прекъсва го някъде около това място Любо. — Ако обичате, професор Велков, не гледайте в камерата, а в находките, които показвате. Ето така… Готови ли сте? Тогава да започнем. Трети дубъл. Магнетофон?

— Работи — обажда се звукооператорът.

— Камера?

— Работи — избоботва иззад камерата големият Стоян.

— Обърнете внимание на тези окаменели котви — повтаря Велизар, като последователно поставя ръка на уж небрежно струпаните пред него няколко наши гости отпреди хиляда години. — Те са от средновековието и…

— Стоп! — намесва се този път Стоян Енев. — Не е хубаво така бе, Любчо. Когато професорът се навежда към котвите, лицето му се засенчва от тропическата шапка. Трябва да го просветлим с бленди, иначе нищо няма да излезе.

Поставят блендите — големи отражателни плоскости, покрити със станиол — и минута-две Велизар примигва безпомощно, докато свикне с блясъка в очите си. После всичко започва отначало за четвърти дубъл:

— Обърнете внимание на тези окаменели котви…

— Стоп! — кресва невъздържано уж кроткият и хрисим режисьор. — Кой вдига тази врява долу, бе? Не разбрахте ли, че снимаме със синхронна камера и всеки звук се записва?

Този път виновникът съм аз. Или по-точно ние тримата: Петьо, Боян и моя милост. Впрочем и още един — оловният щок в ръцете ни.

За няколко минути вълнението около щока взема връх над снимачната работа (въпросите валят буквално като градушка и на нас ни се налага криво-ляво да отговаряме на всички), после Любо Обретенов успява да вземе нещата отново в ръце:

— Тази котва ще поставим ей така — решава бързо. — И вмъкнете там няколко думи за нея. Например: „Средновековните котви говорят, че по това време Ахтопол е бил важен център на мореплаването, обаче този значително по-ранен щок свидетелствува, че още в древността…“

— Не може тъй! — опъва се на това място Велизар. — Не разбирате ли, тази находка ще измени най-основните ни преценки за миналото на Ахтопол. Тя прави връзка с оня мраморен щок на брега и поставя в нова светлина… Не мога да се ангажирам веднага с някакво изказване, което после може да опровергае научните изводи от…

Между двамата — професор и режисьор — започва един дълъг пазарлък, в който все пак стигат до някакво компромисно решение. Бленди и магнетофони са по местата си, камерата се завърта безшумно, Велизар спокойно и звучно импровизира новото си слово. (Забелязал съм, че той много по-лесно и по-плавно говори, отколкото чете.)

— Стоп! — с облекчение извиква Любо. — Достатъчно!

Велизар сваля тропическия си шлем. Под него бялата му коса се е слепила от пот. Ако беше минал през чистилището, изгледът му надали щеше да бъде по-мъченически.

— Е, моето поне свърши — отговаря на незлобивата ми закачка. — Ще те питам ти на какъв хал ще бъдеш, когато дойде твоят ред да се пържиш…

В този момент той и не подозираше как се е самоурочасал с тази прибързана комбинация от радост и злорадство. Защото „писано било“ следващите дни да бъдат ознаменувани с такива открития на морското дъно, които не само щяха да затъмнят оловния щок на Боян и Петьо, но и още веднъж щяха да обърнат „като ръкав“ научните изводи на Велизар. И щяха да наложат целият този епизод да се снима съвсем отначало…

Quo Vadis, Ахтопол?

Когато гръмна бомбата, наречена „котвата на Боян и Петьо“, всички се уверихме, че въпреки досегашните предположения районът пред полуострова на Ахтопол заслужава по-внимателно проучване. Разделихме го на отделни участъци, споразумяхме се за методиката и работата закипя.

… Веднъж, когато, капнали от умора, с Юлия излязохме от водата след едночасово безплодно преброждане на нашия участък, на кораба ни чакаше първокачествена сензация. Оказа се, че Ваня и Вили попаднали на две каменни образувания, за които силно се усъмнили, че са от прастари котви, и съответно ги отбелязали с маркери. Божидар се спуснал веднага след тях и не само ги идентифицирал, но и ги сапанирал, а двама от лодката ги изтеглили на повърхността.

Бяха наистина каменни котви. Единият „съмнителен“ камък представляваше счупен по средата щок, по който съвсем ясно личаха претриванията от въже. Находката беше от изключителна важност: тя се свързваше по епоха с мраморния щок от брега и ставаше вече истинско доказателство за корабоплаване по тези места два или дори три века преди да хрумне на елините да създадат първата си колония в Понт…

Но ако този щок беше потвърждение на нещо все пак известно, втората котва имаше стойността на истинска сензация — представляваше добре одялан равнобедрен триъгълник с отвор в горната си част. Върнете се, моля, малко по-назад в книгата, там, където разказвах за развитието на котвата през хилядолетията. Обърнете внимание на фиг. 1-Б и вие ще имате съвсем точна представа за тази находка от Ахтопол. Поровете се след това и в страниците и ако сте го забравили, ще си припомните: тези котви са били използувани между 3000 и 1200 г. пр.н.е., но специално за нашето крайбрежие се приема сравнително най-късната датировка от този период — от XVI до XII в. пр.н.е. Давате ли си сметка какво означаваше това откритие? — Докато Велизар (пък и не само той) приемаше Ахтопол като чисто средновековен град, възникнал върху по-стара римска крайпътна станция, нашите находки последователно върнаха историята на градеца първо към елинистическата епоха („котвата на Боян и Петьо“), после към корабоплаването преди колонизацията, а с тази котва — всъщност най-старата ИСТИНСКА КОТВА в мореплаването! — Ахтопол доказваше своето съществуване още в средата на второто хилядолетие преди нашата ера!… И с това се очертаваше като едно от най-ранните пристанищни селища по цялото ни крайбрежие!…

— Quo Vadis[9], Ахтопол? — с израз на радост и недоумение възкликна Велизар, докато описваше необикновената находка в археологическия си дневник. — Докога ще пътуваш назад в хилядолетията?

А Любо Обретенов, когото откритието вълнуваше, така да се рече, по съвсем друга линия, се обади загрижено:

— Ами сега? Какво ще правим НИЕ сега?

Велизар вдигна очи от дебелия си тефтер и каза сериозно:

— Съжалявам, но ще ви помоля да повторите епизода с интервюто. — По онова време те все още бяха „на вие“. — Разбирате ли, в противен случай филмът просто ще ме бламира…

Режисьорът въздъхна така жалостиво, че Божидар почувствува желание да подслади горчивата му чаша:

— Хайде, хайде, не се мръщи, бате Любо. Ще ти се пада по метър загубен филм за столетие спечелена история. Не е ли изгодна сделка?

— А бе, то се вижда, ама… Поне ще обещаете ли до края на експедицията да не ме разхождате по-назад с тази ваша „машина на времето“? — комично се предаде Любо и Велизар прихна в смях:

— Ба!… Я да се случи един египетски кораб от Древното царство…

— Няма как, ще се прави шести дубъл… — примири се режисьорът, като погледна загрижено към понамалелите касети с още незаснетия филмов материал. И запита: — Ще можете ли, професор Велков, да определите приблизително от кой край на света е бил корабът, който си е загубил котвата тук?

— Надали е възможно — обади се Божидар вместо професора. — Че са били моряци от Средиземноморието, това е сигурно, но за повече…

Божидар не допущаше, че само след няколко дни това негово „сигурно“ също щеше „да отиде на кино“ (както се шегуваха момчетата от експедицията), но тогава Велизар се смили и не се стигна до седми или осми дубъл…

Ритуал à la експедиция „Космос“

Прочетох написаното дотук за експедицията в 82 година и пак не останах доволен. Не съм преиначил нищо, но и този път съм създал невярната представа, сякаш ние сме били двадесетина робота, за които през тези няколко седмици не е съществувало нищо друго освен работа, храна и сън. Всъщност не беше така; работа действително имаше премного, дори „за износ по второ направление“ (думи на Янко), в по-малка степен по количество и качество бяха също храната и сънят, но това далеч не запълваше цялото ни ежедневие. Имаше също обичайното за Групата ведро настроение, незлобивите закачки, пълните с хумор „погодени номера“ (в които сякаш по правило най-много се смееше „жертвата“). Не липсваха също книгата, прочетена в откраднати от съня минути, гледането на някой хубав филм, вечер с прожекция на диапозитиви на бате Любо от далечното му пътуване до Шри Ланка, два пъти в седмицата се събираха да гледат „Богат — беден“, телевизионния шлагер за това лято…

Нямах намерение да се отклонявам, но нека да ви кажа нещо по повод на тази телевизионна серия. И по-точно — как стана така, че членовете на експедицията можаха да не пропуснат частите, които по излъчване съвпадаха с престоя ни в гр. Мичурин. Откъде да се намери телевизор в този град, в който имахме само служебни връзки? И не щеш ли — в квартирата на семейство Обретенови, ще рече — в съседната на моята стая, се оказа един апарат, и то с твърде голям екран. Всичко хубаво, но хазаите скоро попариха радостта на заинтересуваните: телевизорът бил повреден отдавна, от телевизионната база в града го били върнали като непоправяем, самите те, хазаите, ходели у свои близки да гледат „Богат — беден“. И както всички бяха с оклюмани носове, някой спомена името на Петьо Триндев, а друг изтича да го повика. Тук, читателю, много моля да ми повярваш, защото бях и свидетелствувам като очевидец. Петьо дойде, като носеше всичко на всичко един фазомер и една отвертка. Не следяхме действията му и си пиехме кафето, а след половин час той простичко рече едно: „Е, готово!“ и… на екрана се появи макар и не съвършен, но съвсем приличен образ. И после стана така, че самите хазаи идваха да гледат при нас собствения си „отписан“ телевизор…

И тъй като съм в отклонението, позволете ми да добавя няколко думи за Петьо, героя на разказаната случка. Той, както, мисля, вече споменах, е от по-късните попълнения на Групата. Невисок е, с пооредяла коса и с очила на носа, далеч не от най-приказливите и във всички случаи на последно място в класацията по себеизтъкване. А да не беше такъв, имаше какво да каже. Веднъж съвсем случайно ми попадна някакъв бюлетин на Медицинска академия — София, в който още по-случайно прочетох, че на Петьо му е призната рационализация с мъчно име, от което аз, разбира се, не проумях абсолютно нищичко (в заглавието ставаше дума за мъртви времена на гама-камери и други подобни кабалистични заклинания). А още по-късно с изумление научих, че тази всъщност била неговата дванадесета рационализация. Май стават излишни каквито и да са определения за характера на Петьо, нали?

Тъй или иначе тук е моментът да кажа, че участието на пловдивчани в Групата е извънредно силно и извънредно авторитетно: след Янко, Ваньо М. и Боян, които са членовете-основатели и главни фигури в нея, дойде Петьо Триндев, какъвто току-що ви го описах, не посрамиха града си също другият Петьо (Ненчев) и д-р Майя (Илиева), които на следващата година се включиха в нея като помощен екип.

Та думата ми беше за извънработното време на експедицията. В него не липсваха и малките празненства, които самите ние си и измисляхме, и осъществявахме. Ще ви разкажа само един от тези наши празници, пък вие с малко въображение си представете останалите.

През изминалата зима — на 31 януари — Фани и Пенчо бяха сключили брак. Повечето от нас бяха на сватбата им, но в общата гюрултия не я възприехме и запомнихме като „космическа“. Същото, изглежда, мислеха и героите на щастливото събитие, защото още с пристигането ни в Мичурин ми подшушнаха, че искат на 31 юли — точно на шестия месец след официалната — да направят и една „експедиционна“ сватба. И по-точно — имаха желание на тази дата „да се подпишат“ (както е думата) под водата, а вечерта да дадат скромен банкет на цялата група и нейните гости. Съгласих се, естествено. Имаше тук едно затруднение — че Пенчо, иначе отличен и разностранен спортист, не беше леководолаз, — но като си позатворих очите и си рискувах „тапията“ на леководолазен инструктор I степен (тя е най-висшата във възприетата у нас йерархия, която ме прави нещо като професор по леководолазно дело), аз първо накарах Пенчо „да изяде“ учебника с корите, после намирах време да го спущам понякога с инструктор под водата като в частен леководолазен курс, за да усвои азбуката на подводния спорт. И криво-ляво бяхме готови за ритуала в стила на групата „Космос“.

Сутринта на този ден беше насрочена много напрегната работа — снимачна и археологическа. Тъй или иначе докъм обед я приключихме и помолихме капитана да ни отведе в залива Арапя — там Фани и Пенчо си бяха избрали едно много живописно дъно, достойно за тяхна подводна „обредна зала“. В последния момент бате Любо реши да пожертвува още петдесетина метра филм и да снеме този ритуал à la експедиция „Космос“.

Не след много „Херсон“ вече бе застанал на котва и всичко за подводната церемония беше напълно готово. Сватбеният тоалет на булката Фани се състоеше от едно бяло бикини, за което надали е бил употребен повече плат от една носна кърпа, но затова пък с наистина огромен воал на главата — цяло едно найлоново перде от квартирата им, в ръцете с букетче от повяхнали от юлската жега цветя. Младоженецът щеше да се представи в черен неопренов костюм и с дискретна бяла китка, залепена с тиксо на лявата страна на гърдите му. Нептун, който щеше да благослови брака им, вече стоеше с картонена корона на главата, с внушителна брада от кафяви водорасли, с тризъбец в ръката и наметнат с „мантия“ от два съшити чаршафа, която покриваше и 24-литровия „райд“ на гърба му. Обзалагам се, че вече сте познали кой щеше да играе Нептун: не с незаздравяла рана, а с дупка на корема колкото асансьорна шахта да беше, Недко пак не би отстъпил тази роля другиму…

Приготвихме се за снимките, наскачахме в морето и ние, които нямаше да имаме дял в тях, за да следим церемонията от повърхността. И трябва веднага да ви кажа, че всичко стана просто изумително добре, дори повяхналите цветя в ръцете на Фани се освежиха и се превърнаха в чуден булчински букет.

… И така, Нептун седеше величествено върху един камък в подводните си владения, облегнал ръка на прословутия си тризъбец. Като се провираха между покритите с миди и водорасли скали, към него ръка в ръка приближиха двамата млади и чинно застанаха в нозете му. Нептун ги благослови с царствен жест и ги накара да се подпишат върху един от целулоидните планшети, на които ние си водим бележки под водата. Случи се, че след подписването водата обърна планшета към камерата (точно както гледаме по телевизията как летят и се преобръщат разни предмети около космонавтите по време на полет) и се прочетоха имената „Фани + Пенчо“ и до тях — едно сърце, пронизано от стрела. Услужлив паж поднесе на табличка бутилка шампанско. Нептун го отвори, поразклати бутилката, за да шупне питието, и тримата участници в церемонията изпиха по глътка за щастие. Накрая младоженците извадиха мундщуците на апаратите си от устата и подпечатаха брака си с общоприетата — но този път подводна — целувка. Е, от повърхността ние викахме през шнорхелите си с всички сили „Гор-чи-во… гор-чи-во…“, но това те надали са чули. Истината обаче е, че не изпитваха и никаква нужда от поощрение…

Полуфабрикати отпреди… 3500 години

На утрото валеше като из ведро. Посъветвахме се помежду си и решихме: вали или не вали, ние трябва да си гледаме работата. И намислихме пак да отидем на Варвара — мисълта за колоната продължаваше да ни гложди.

Докато пътувахме, някой подхвърли, че „Херсон“ се е превърнал в Ноев ковчег — върху него се изливаше истински потоп! Дъждът продължи да плющи с пълна сила и тогава, когато трябваше да започнем работа. Действително за онези, на които предстоеше да слизат под водата, това беше безразлично — „мокър от дъжд не се бои“, както гласи поговорката, — но същото не се отнасяше и за другите, които ги осигуряваха от повърхността. Приятелите от екипажа на „Херсон“ ни дадоха няколко мушами, но те стигнаха само за дежурната група; в паметта ми се е запечатала Фани, дежурна по спущане през този ден — една черна мушама, метната върху главата, и два дълги крака, които стърчат под нея и шляпат боси по кърмата, така изглеждаше нашият дежурен по спущане…

Да търсят колоната, изпратихме Васко и Любо — поръчахме им да намерят първо улица „Васил Милев“, сетне площад „Недко Шиваров“, а накрая, когато открият и колоната, не само да я маркират, но и да определят мястото й по ориентири от брега. Докато ги чакахме — а вече от опит знаехме, че ще ги чакаме дълго и предълго, — Божидар прецапа през дъжда и дойде при мене в каюткомпанията:

— А бе, бате Цончо, какво ще кажеш, ако не пропилеем това време — рече ми, — ами да сляза и аз да пошетам наоколо?

Не беше лоша идея, само ме смущаваше, че единствената ни лодка бе отишла да придружи Любо и Васко към Дарданелите и нямаше как да осигурим другите работни групи. Поговорихме и с Фани и се споразумяхме: Божидар и още един човек — той си избра Ваньо М. — да се движат, вързани за сигнален буй, а осигурител да следи пътя им от кораба. Така и направихме. И за всеки случай Божидар и Ваньо изобщо не отидоха към носа пред с. Варвара, а останаха „да шетат“ недалеч от „Херсон“.

Неусетно мина около половин час, не повече, когато наблизо до кораба, ще рече — приблизително в средата на залива, на повърхността подскочи бяло-червен маркер. За моя голяма изненада (те имаха въздух може би за още един час) почти веднага след маркера се появиха и двамата леководолази и заплуваха към „Херсон“.

Малко по-късно се случих там, когато Божидар с най-учудения израз, който съм виждал на лицето му, говореше на Велизар и Върбинка:

— Как да ви кажа, професор Велков, то е цял склад от каменни котви — четвъртити, триъгълни, пирамидални, всякакви. Това дотук не е нещо необикновено. — Наистина не е необикновено. В подводната терминология има понятие „анкераж“, с което се обозначава място, където преди векове са загубени, а сега се намират струпани голям брой котви. — Но друго ме обърква. Между котвите „редовна продукция“ има и няколко… полуфабриката…

— Какво? Какво? — възкликна Велизар и тропическият шлем се търкулна зад гърба му.

— Точно така, другарю професор, полуфабрикати отпреди 3500 години. Те са с добре одялана форма, но или нямат никаква дупка за въжето, или дупката е пробита само до половина.

Няколко минути всички мълчахме — изненадата и вълнението бяха сковали челюстите ни. После, опитвайки се да се пошегувам, аз подхвърлих:

— А бях чел някъде, че каменните котви, които се намират по нашето крайбрежие, са донесени от средиземноморци…

Беше камък в градината на Божидар — преди десетина години именно той бе печатал една статия, в която приписваше „нашите“ каменни котви на финикийци, египтяни и микенци. За негова чест Божидар не направи опит да се отметне:

— Затова съм толкова объркан — призна простичко. — Няма такъв глупак, който да влачи недовършени котви през стотици мили…

— Предлагам да извадим няколко образеца и да ги изследваме — реши Велизар. — Едва тогава ще можем да смятаме, че имаме сигурно доказателство.

Беше по-лесно да се каже, отколкото да се осъществи. Защото, за да извадим котвите, ни беше нужна лодката, а тя се намираше някъде нататък към площад „Недко Шиваров“. Докато чакахме, дъждът най-сетне престана, но заедно с последните капки се отпуши отново източният вятър, а с него се надигнаха и уж позаспалите вълни… Когато нашите далечни пътешественици се прибраха от Дарданелите (не бяха намерили колоната — там била такава мътилка, че не могли да открият дори улица „Васил Милев“), вълнението беше станало вече над три бала[10] и старият корпус на „Херсон“ скърцаше жалостиво. Гошо Кираджиев съвсем недвусмислено ни подканяше да бягаме на закрито. Това късо време ни стигна да извадим само един от „полуфабрикатите“. И всички признахме, че Божидар е имал право — на долната палуба лежеше една котва отпреди 35 столетия, която всеки би нарекъл близнак на онази, намерена преди няколко дни от Ваня и Вили пред Ахтопол, ако тази, днешната, съвсем очевидно не беше, недовършена: нейният отвор за въжето беше издълбан само наполовина…

— В последните дни ще работим само тук — каза Велизар, докато корабът подскачаше по вълните на север към пристанището на Мичурин. — Една котва е случайност. Но станат ли те поне три-четири…

Заканата му обаче остана неосъществена. Защото Нептун така се разгневи, загдето посегнахме на най-скритите му „под слънцето и морската пяна“ тайни, че изобщо не благоволи да усмири стихиите си в последвалите дни. И дори ни принуди да приключим експедицията преди определения срок…

Щем, не щем, трябваше да оставим решаването на тъй важната загадка за догодина… ако успеехме изобщо да организираме експедиция и догодина, разбира се. Вярвахме ли, че наистина сме попаднали на нещо така уникално, като прастара работилница за каменни котви? — Да си призная, не особено: подобно откритие би било равнозначно на чудо, пък, както е казал Цвайг, „животът обича чудесното, но се скъпи за истинските чудеса“…

Може би едно голямо начало?

Завършекът на една експедиция винаги е много, много тъжно събитие — не е лесна раздялата с хора, с които в продължение на няколко седмици в съвсем буквалния смисъл на думата си делил и залък, и труд, и надежди, и опасност, — но в нашия случай тъгата положително беше двойна: измъчваше ни мисълта, че ни оставаше да направим само една последна, но извънредно важна проверка, а сполуката ни изостави, когато просто чукахме на вратата й. Тъй или иначе ние вече перяхме неопреновите костюми и проверявахме изправността на дихателните апарати, когато един следобед по времето на чашата кафе в двора на любезните ни хазаи, Любо Обретенов ни в клин, ни в ръкав попита:

— Професор Велков, какво ще стане с находките от експедицията?

— Групата вече обеща топчето на Божидар за техния музей. Оловния щок ще взема аз; искам в нашата лаборатория да се опитат по състава му да установят откъде произхожда.

— А цялата колекция останали котви?

— Имам ги размерени и описани в дневника, надявам се и снимките, които Петьо и Стоян ми направиха, да са добри. Повече те не ми трябват. И затова ще ги предам или в Бургаския, или в Созополския музей…

— … където хранилищата и без тях са задръстени от котви — завърши вместо него режисьорът. — И ми се върти такава мисъл в главата: защо експедицията да не предаде тези находки на онзи, комуто те по право принадлежат — на Ахтопол за бъдещия му музей?

— Дявол да го вземе! — възкликна Велизар и тази е навярно най-грубата ругатня, която съм чувал през последните двадесет години от неговата уста. — Това наистина е идея… и то каква!

Цялата група „Космос“ прие идеята на Любо Обретенов с особено въодушевление — от миналата година досега отношението ни към Ахтопол се бе променило на 180 градуса. Още на следната сутрин Ваньо М., нашият „министър на външните работи“, направи първите сондажи още в самия Мичурин — тъй или иначе Ахтопол е само кметство в Мичуринската селищна система. И веднага попадна на най-ревностен привърженик на нашето намерение — оказа се, че Ирина Кирязова, председателка на Общинския съвет за култура и наша вярна поддръжница, била ахтополка по рождение, милееше за своето родно място и затова „приветствува“ е единствената подходяща дума за охарактеризиране на нейната реакция. Двамата с Ваньо се качиха в неговата шкода и набързо „прескочиха“ до Ахтопол. Кметът Георги Шейтанов едва не ги разцелувал, когато му съобщили нашето предложение — едва тогава се разбра, че всъщност той през цялото време никак не е бил безразличен към нашата работа и към откритията ни.

Всичко било уговорено още в момента. Намери се и една товарна кола да пренесе находките ни (те тежаха общо около тон и половина). Убедих Любо Обретенов колко хубаво ще бъде за бъдещия филм, ако заснемат сцената на предаването и даже после при монтажа да започнат филма именно с нея. И ето — в един слънчев августовски ден, когато морето бучеше и вълноломът на град Мичурин стенеше под ударите на вълните му, ние облякохме униформените си фланелки с емблемата на нашата Група, накачихме се в няколко от колите и поехме на юг. Там осемте наши котви вече бяха разположени на червен килим досами вратата на (още) скромната художествена галерия към наистина чудесния нов културен дом на Ахтопол. Състоя се малка церемония, в която не можеше да се каже кой бе по-развълнуван — кметът Шейтанов или ние. Размениха се кратки слова — от речта на Георги Шейтанов съм записал в кожения си бележник следното изречение: „Мнозина са правили археологически проучвания в нашия град и в неговите околности, но вие сте първите и единствените, които не ни пренебрегнахте, а пожелахте да оставите вашите находки тук, за гордост и слава на Ахтопол!“ — после, докато камерата неспирно работеше в ръцете на Големия Стоян Енев, професор Велков, Георги Шейтанов и Ваньо Манев подписаха протокола по предаването на находките; освен изброяването на предметите в него се казва: „Във връзка с националната програма «Странджа-Сакар» Групата за подводни изследвания «Космос» при НЕК ЮНЕСКО под ръководството на Археологическия институт с музей при БАН предава на кметството на град Ахтопол за бъдещия исторически музей на града находките, открити от експедиция «Космос 82» в акваторията на Ахтополския залив…“ Като че ли тук е излишно да добавям какъвто и да е коментар, нали?

Внесохме на ръце тежките каменни и железни котви в залата и ги подредихме по възможния най-представителен начин, а после любезните домакини ни поканиха на обяд: „Колко пъти съм ви виждал от брега да я карате на хляб и консерви…“ — засмя се Георги Шейтанов.

Седях по-настрана, там, където се сервираше само швепс — при другите шофьори. И си мислех нещо такова: колко хубаво би било наистина, ако Групата успее да продължи своите проучвания и да оставя всичките си находки в Ахтопол! Ще се намерят също амфори и други керамични предмети, Божидар положително ще може да снабди сбирката с цветни копия от древни карти, на които личи името на града, копия от антични паметници и предмети, илюстриращи историята на тази част от нашето крайбрежие, биха допълнили колекцията, надписи и снимки ще насочват посетителя към смисъла на всичко онова, което ще е пред очите му. И ние, когато ни се случва също да пристъпим тук, ще имаме законното право да казваме: „Ето, този музей е наша рожба! Ние го сътворихме с ръцете си и оставихме в него частица от нашите сърца!…“

Неосъществима мечта ли е това мое пожелание? Или може би тогава, в августовския ден на 1982 година, беше поставено едно голямо начало?

[1] Акостирам — установявам плавателен съд на пристанище. ↑

[2] Створ — въображаема линия, която съединява две точки на земната или водната повърхност. ↑

[3] Бриз — морски вятър, който денем духа към сушата, а нощем — към морето. ↑

[4] Сапан — система от въжета за повдигане на товари; сапаниране — овързване на предмет или товар за повдигане. ↑

[5] Бак — носовата част на корабната палуба. ↑

[6] Буй — плаващ воден знак; шамандура. ↑

[7] Каюта — отделно помещение за пътници или команден персонал на плавателен съд. ↑

[8] Преди двадесет години подобни останки бяха открити на пясъчното дъно пред плажа Алепу. Тогава директорът на Военноморския музей във Варна Ради Боев организира спешна експедиция (в която взе участие и моят покоен приятел, художникът Александър Денков), която откри и извади няколко оръдия и един корабен рудан. Тези находки, съответно почистени и консервирани, сега са изложени в музея. — Б.а. ↑

[9] „Къде отиваш“ (лат.). Според евангелското предание тези думи изрекъл апостол Петър, когато, бягайки от кървавите погроми над християните в Рим, срещнал сянката на Исус Христос. — Б.а. ↑

[10] Бал — условна цифрова единица за оценяване силата на вятъра и вълнението. Вятърът се определя по неговата скорост от 0 до 12 бала, а вълнението — по височината на вълните от 0 до 9 бала. ↑

Време на амбиции, време на проверка

Група „Космос“ си завъди чираци

Още не се бях прибрал в София, когато получих илюстрована картичка от Фани, изпратена от Созопол: „Току-що произведох леководолазно изчадие от мъжки пол на име Пенчо“. Не се изненадах, знаехме, че няколко дни след експедицията щеше да има леководолазен курс, та аз сам пратих по Фани една препоръка и молба до стария ни общ приятел Данчо Иванов, който щеше да го ръководи, да включи Пенчо, „зетя на група «Космос»“. По-късно се разбра, че там заедно с Пенчо придобил „тапия“ на леководолаз и друг от честите „сателити“ на Групата — Ники. Същата есен двамата, а заедно с тях още зъболекаря Митко и биолога Виктор приехме официално като сътрудници на ГПИ „Космос“. (За да не се връщам на тази тема, нека още тук да кажа, че година по-късна сътрудник стана и новото ни „бебе-инструктор“ — 24-годишният студент Кирчо). Тъй като това понятие „сътрудници“ се появява за пръв път в книгата — впрочем то в тази есен се появи за пръв път изобщо в Групата, — нека го обясня с няколко думи.

Група „Космос“ съвсем не е нещо затворено като английски клуб, нито е университет, та в нея да се влиза с привилегии. Нейното основно ядро бяха и си остават ветераните от експедицията в Каварна през 69 година, но в редовете й често влизат… и си отиват също и други членове. Тъй или иначе стремежът е членският състав да не надхвърля 18–20 души — от многогодишен опит се уверихме, че ако в една експедиция участвуват повече от 20 леководолази, то или за тях не се намира работа, или експедицията става практически неуправляема. И още едно нещо установихме от опит: че действително някои от новоприетите членове — например Лъчо, братя Шиварови, Петьо — напълно „се ашладисаха“ към Групата, но че със съвсем малки изключения напущат Групата именно новодошлите или Групата се освобождава от тях. Нямам пълни и точни наблюдения, нито притежавам дарбата да правя социологически анализи, но ми се струва, че причините за тези промени в членския състав (между нас доби гражданственост изразът „отпадане на баласта“) са главно три. Онези, раздялата с които винаги ни кара да съжаляваме, са обикновено хора с добри качества и полезни в работата, но по различни причини и пътища самият живот им налага да се отделят от Групата. Такива бяха например Петьофа и Асен. Петьофа в продължение на цели години имаше много големи свои лични и служебни проблеми и макар да ни пишеше жалостиви писма, в които многократно и от сърце ни приканваше „товарете ме с работа колкото се може повече — ще ви помагам според силите си“, нему през това време съвсем не беше до подводна археология; Асен пък ни изостави заради някакви конфликти с инстанции високо над нас, за които ние нямахме никаква вина… Втората група са леководолази, които идват с измамната представа, че ГПИ „Космос“ е нещо като безплатен увеселителен филиал на „Балкантурист“, и щом се сблъскат с трудностите, лишенията и задълженията от всякакво естество по време на експедициите и през целия „мъртъв сезон“, предпочитат мирно и кротко да си отидат; струва ми се, че тази група се попълва най-често от бивши и настоящи спортисти-състезатели, навикнали на ухажване, които дълги години са били галени деца на нашия аматьорски спорт. В третата група е най-неприятната част на „баласта“ — там са хора, които по възпитание, личен морал и поведение просто „не пасват“ на онова трудно обяснимо с думи понятие, което пръв Вили назова, а после остана като нравствена норма за членовете: „духа на група «Космос»“. Някой е кръшкач и с изключение на минутите под вода става неуловим за каквато и да е работа и гледа спокойно да преживява на гърба на останалите, за друг смисълът на живота е в лесните победи над „мацките“ по крайбрежието и на това той посвещава по цели нощи, трети се опитва да внесе раздори и интриги в Групата, четвърти извършва простъпка, която опозорява и него самия, но и ГПИ „Космос“…; такива или подобни членове най-често не ни напущат, а Групата се разделя с тях.

Още като започвах тази книга, бях наясно, че не ще мога да определя „духа на група «Космос»“, който, дълбоко съм убеден, свързва членовете много повече, отколкото, да речем, любовта им към археологията или към „света на мълчанието“. Затова в малката си предварителна анкета потърсих мнението на хората от Групата. Няма нито една задоволителна и напълно изчерпателна дефиниция, но все пак ще ви предам няколко мнения; надявам се, че ако ги насложите едно върху друго, ще си съставите приблизителна идея за онзи дух, който превръща двадесетината леководолази от различни възрасти в една здраво сплотена група. Например за Ваньо Т. „духът“ се състои в „това, че независимо от различията във възрастово, обществено, социално положение, в проблеми и интереси, успяхме да създадем траен интерес към съвместна работа в областта на подводната археология и да запазим този интерес от външни посегателства и (което е по-страшно) от самоунищожение.“ Юлия ми е отговорила с едно километрично изречение: „… това, че всички са влюбени в морето, че идват да работят безкористно и с удоволствие, че има приятелство, че всеки прави всичко по силите си да се свърши дадена работа (е, има и изключения), всички въпроси решаваме демократично и се вслушваме в мненията си, че има много веселие в свободното време, че почти всички имат чувство за хумор, а могат да бъдат и сериозни, че никой не би оставил без помощ другия под водата (но това май важи въобще за водолазите), че ни доставя удоволствие да бъдем заедно (въпреки че всеки има собствен личен живот, заети сме и служебно, и да бъдем заедно е трудно).“ Боян вижда „духа“ в „… приятелството между всички и факта, че никой не се обижда на другите, както и че търпи забележки и изпълнява нарежданията на всеки, който има власт да нарежда изобщо, по време на експедиции и т.н.“ За Петьо той е в „демократизма, задружността при работа, спокойствието от сигурността при експедиции, факта, че всеки предпочита да е редови член, а не началник; приятно чувство е да работиш за една идея, за една група, да се стремиш да допринасяш безкористно като безименен член.“ Ваньо М. открива „духа“ в този наш специфичен сбор от хора, всеки с неговата индивидуалност и особености. И в „това, което правим“. Ето и мнението на Митко, един от „новооглашените“: „Всеки от Групата носи големия заряд, сила, знания и самобитност на индивидуалиста и всичко това, натъпкано в трюма и размесено от вълнението, се превръща в чудесния колектив на ГПИ «Космос»…“ Виктор е изразил своето мнение на своеобразния си български така: „За мен група космос прекрасно семейство. Радвам се, че съм неин член.“ Васко пък вижда „духа“ дори и тогава, когато машината на Групата скърца: за него той е в „задружността, другарството, ентусиазма, «навитостта»… но нямаше да сме група «Космос», ако нямаше проблеми, които да решаваме преди и след всяка експедиция.“ Много близко е виждането и на Янко: "Безкористност, всеотдайност, любов към ближния, дружба, човечност и още ред човешки добродетели — това е "духът на ГПИ „Космос“„“.

Сега вече мога да обясня защо новоприетите Пенчо, Ники, Виктор, Митко и Кирчо са само сътрудници (викат им още кандидат-членове и стажанти, а Виктор сам измисли — чираци) и едва след двегодишен стаж ще станат или няма да станат редовни членове. Реши се, че „всяка ампутация е болезнена“ и това в пълна сила важи, когато се освобождаваме от баласта. Двегодишният срок цели да се избегне именно тази ампутация: в него нашите сътрудници-чираци (те имат всички задължения и права като останалите, само не могат да гласуват за изменение на устава или за приемане на нови членове) ще покажат годни ли са, или не за членове, има ли в тях, или няма от „духа на група «Космос»“ и тогава или ще бъдат приети, или просто без много шум ще се сбогуваме с тях. Не искам да се ангажирам с прогнози, но засега Митко и Виктор ми се виждат с по-големи шансове. Съдя за това по един мой таен критерий: че не са дип съвсем нормални — Митко, представете си, се занимава с културизъм, а Виктор е с руса и къдрава брада до пъпа, направо можеш да го окачиш в църквата вместо икона. Защото дългият ми опит ме научи, че на онези, които трайно се посветихме на подводното дело, винаги ни „хлопа едната“. Зная само един-единствен напълно нормален, вече споменавания Митко Доросиев, но често си задавам въпроса дали всъщност и той е чак така нормален, както го описвам, щом се е събрал с такива като нас?

Промените в устава на Групата — за ограничената бройка на членовете и за сътрудниците — бяха приети точно навреме. Защото тогава, есента на 1982 година, излезе филмът на Любо Обретенов, и то не как да е, а като кинопреглед, пък и цветен, та е бил гледан от един или два милиона българи. Като прибавите, че през лятото за втори път ни показаха в съботната „Панорама“ на телевизията, можете да си представите каква градушка от молби за членство (буквално от четирите краища на България) заваля върху главата на Ваньо М., нашия председател…

— Да бяхме вземали само по един лев от мераклия — смееше се Васко, когато се бяхме събрали за традиционното чествуване на Никулден, празника на морските труженици, — сега щяхме да сме собственици на тристатонна яхта с каюти за четири дузини пасажери и обзаведена с всичко за нормална леководолазна работа: на първо място, апарати и неопрени, после всичките му там джунджурии като подводен телефон и телевизия, ехолот, ежектор, металотърсач, че и…

— Че и една барманка с вид на Клио Голдсмит… — допълни друг.

Последните думи бяха изпратени от една всеобща носталгична въздишка.

Аршин според ръста на ГПИ „Космос“

Трябва да се отдаде заслуженото на Боян: понесе със завидно спокойствие славата на сценарист на нашия филм, по-късно също и наградата за най-добър сценарий за късометражен филм за 82 година, но настоя да ми предаде и хонорара, и паричната равностойност на наградата (оставям шерлокхолмсовците между читателите да се досетят за причината на този изблик на щедрост). Аз пък веднага обрекох сумите да покрият споменатия преди малко наш никулденски празник.

Струва ми се, че този Никулден не беше весел единствено за мене. По онова време ме бяха налегнали разни тъжни мисли и душевни противоречия — бях започнал да се измъчвам от съмнението, че с моите 56 години може би се поставям покрай момчетата и момичетата от Групата в малко комичното положение на онези позастарели професори, които се оженват за своя студентка, обуват дънки и започват да танцуват „реге“ и „фънки“, та натрапливо премислях да се оттегля, докато съм още, тъй да се рече, на върха на вълна̀та. Срещу това обаче едно малко дяволче вътре в мене през цялото време мърмореше: „Вярно, ти си на 56 години — шепнеше ми то, проклетото, — а до днес, слава богу, не си лежал нито петдесет и шест минути в болница — (на това място отново, май за трети път в тази книга, чукнах на дърво), — що за идиотско самоизтезание е това да се отписваш сам от живия живот, преди животът да те е отписал и изритал? Прави ли ти още удоволствие да се спущаш в дълбините? Престанал ли си да изтръпваш при вида на едно амфорно гърло или не един оловен щок, който се подава между разлюлени водорасли? Трудът ти, знанията и натрупаният опит не са ли все още полезни? Защо в такъв случай са тези мисли за дезертьорство?“

Така се разкъсвах от разни истини и контраистини, но точно тогава събитията се завъртяха по такъв начин, че всичките тези раздвоения някак от само себе си останаха на заден план. А събитията — те всъщност се състояха от една толкова амбициозна програма за работа на Групата през следващата 1983 година, че примамните и очертания изличиха всичките ми мисли за изпяването на лебедовата песен. Другояче казано, Групата бе решила да си поставя задачи, които да се мерят с аршин според собствения й ръст. Ето за какво се отнасяше.

Тъй като предстоеше двадесет и петият активен сезон на подводната археология в България (първият бе през 1959 година), ние си поставяхме за цел да чествуваме по достоен начин този четвъртвековен юбилей. За целта следващата експедиция — или поне значителна част от нея — да бъде посветена на извършеното (не само от Групата, но изобщо) във водите по нашето крайбрежие. По-точно — експедицията да бъде открита на нос Калиакра, т.е. там, където навремето бяха осъществени първите археологически спущания, а същинската й работа да се състои в оглед и картографиране на всички райони, където в тези 25 години е работена подводна археология — от Шабла и Яйлата на север до Ахтопол и Кастрич на турската граница. Примамно, нали?

Когато приемахме тази — как я нарекох преди малко? — амбициозна програма, ние не си затваряхме очите пред трудностите; не разполагахме дори с най-основното, парите, пък нали още Наполеон е поставял нуждата от пари преди победите си… Да, но като теглихме чертата, се оказа, че колоната с надпис „актив“, е твърде, твърде къса, за да покрие другата, „пасив“, за абсолютно наложителните и неизбежни разходи. Ами че само заплащането на кораб за този курс по цялата дължина на крайбрежието щеше да открие истинска бездна в касата на Юлия!…

След дълго умуване измислихме как (е, с малко шанс) да позапълним празните места в колонката „актив“. За да закърпим бюджета, решихме да почукаме на вратата на Комитета по опазване на околната среда (КОПС). Не ме разбирайте погрешно, — нямахме намерение да просим, а да предложим труда си. Идеята ни беше в пътуването от север на юг по крайбрежието да включим наред с археологическата задача и някаква екологическа, която КОПС ще ни посочи според своите нужди и в името на която евентуално ще участвува във финансирането на експедицията. Имахме самочувствието, че с научната и техническата квалификация на голямата част от нашия екип можем да се справим с подобна работа, особено ако тя е свързана със замърсяването на морето с вредности и отпадъци от всякакъв произход. А по общо решение за научен ръководител на тази програма щяхме да поканим и да предложим на КОПС Надя, една приятелка и в редки случаи гост на група „Космос“; спряхме се именно на нея, понеже тя хем е научен работник — химик и кандидат на химическите науки, хем в същото време е правоспособен инструктор-леководолаз от първооснователите на леководолазното дело и подводната археология.

А по трудния въпрос за кораба решихме да се обърнем за съвместно провеждане на експедицията към една наша патриотична организация, която не само разполага с кораби, но е и пряк наследник на онази, която двадесет и пет години по-рано не само даде кораби (в множествено число) и леководолазна техника, но и изцяло финансира първите подводноархеологически експедиции. От тях кораба, от нас останалото, честта и славата наполовина — такава беше крайната ни идея.

И космонавтите имат зъби

Говоря за „космонавтите“ от Групата, разбира се. А зъбите си показаха именно в кампанията за 83 година… и характера си заедно с тях.

Отначало всичко се завъртя по начин, който не подсказваше необходимост от показване на зъби. Списание „Космос“ и д-р Славчев обещаха подкрепата си. Надеждите ни напълно се оправдаха и от отношението на двете варненски управления — на строителния и технически флот и оглавяваното от инж. Ачев УПМКАП. Като че ли потръгнаха нещата и с онази организация за кораба; сам председателят й ни заяви с нотка на засегнато служебно честолюбие: „Ние да не сме нещо по-малко от онези отпреди двайсет и пет години?“ и пак пред нас нареди да ни бъде предоставен безплатно за един месец (септември, така го беше определил Велизар) „онзи кораб, който най-добре ще подхожда за благородната и патриотична задача на тази група“. Стигна се дори дотам, че ни бе предложено да избираме между кораба „Патриот“ и баржа „612“, та ние се почувствувахме като глезени деца и започнахме махнаджийски да събираме — лично или чрез братовчед ми — технически данни от ДИК-а за двата съда. И дотолкова всичко вървеше „по мед и масло“, че не проявихме настойчивост в отношенията си с КОПС.

В средата на август всичко беше напълно „о’кей“ — повечето от нас дори бяха приготвили и личния си багаж, а аз вече ги чаках във Варна, където трябваше да се съберем на 1 септември, за да потеглим на север. И само десет дни преди натоварването ни на баржа „612“, получих от София не тревожна, а направо убийствена телеграма: съответната организация не се отказвала от дадената дума, само че внасяла една „скромна“ корекция — ще имаме баржа „612“ или „Патриот“, но срещу… 800 лева на ден. Прочетохте ли добре? — Осемстотин лева дневен наем!… Дори да съкратяхме програмата на двадесет и пет дни, трябваше да осигурим 20 000 лева!… А нормално с 20 000 лева ние провеждаме (кръгло казано) три летни кампании…

(Нека в скоби да кажа, че на нас изобщо не ни върви в отношенията с тази организация, макар че всички без изключение сме нейни членове, а половината — и активисти. Спомняте ли си например как през 1979 година се оказахме на експедиция с дефектни апарати? Е, те ни бяха дадени от същата организация…)

За онова, което е последвало, ще разкажа по чужди описания — аз бях, повтарям, във Варна и прекарвах дните си в кършене на ръце, в чакане до телефоните на пощата и в гризане на ноктите си.

А събитията в София се развили така. Групата се събрала на тавана на Вили, взаимно се информирали по настъпилата ситуация, полугласно се изрекли от онези сочни благословии, които не е прието да се цитират в литературата. Провалът, главоломният провал бил буквално пред нозете им и им оставало само да скочат в него — било е напълно достатъчно да се признаят в нокаут, макар и с непозволен удар под пояса, и никой не би ги упрекнал нито в малодушие, нито в несериозност. Но тъкмо тогава се проявила още една черта на „духа на група «Космос»“ — непримиримостта пред трудностите. Повалени, препънати в самия миг на скока, с вързани ръце, безнадеждно подведени и изоставени, „космонавтите“ решили да покажат, че имат зъби. Как ли? — Ами като проведат експедицията въпреки всичко, пък ако ще да изкараме само на хляб, сол и вода… Е, първоначално замислената програма-максимум трябвало неизбежно да претърпи сериозни промени, но главното, основното в нея да се запази… дори ако ще се наложи да продадем колите или жилищата си…

Слава богу, здравото чувство за реалност не ги е изоставило и в този момент на огорчение и озлобление. Те не се запънали „или всичко, или нищо“, а съвсем трезво преценили възможностите (и невъзможностите) си и първата им работа била да вземат ножиците и да поокастрят програмата-максимум. В случая това ще рече: отказали се от „рекапитулационната“ програма по цялото крайбрежие, свели времетраенето на експедицията до 15 дни (като съответно изместили началото й една седмица по-късно, от 7 септември) и решили да я съсредоточат само в най-южната й част, в познатата ни акватория Мичурин — Ахтопол или Мичурин — Синеморец. За това време наели и „Дръзки“ — същия рейдови катер[1] „Дръзки“, с който петнадесет години по-рано бяха на първата си експедиция в Каварна. И все пак най-истинското показване на зъбите е било в това, че не са се отказали и изцяло от северната, юбилейната част на програмата, но я свели само до едно почетно отиване до нос Калиакра — колкото символично да се хвърли мост между началото и края на този четвъртвековен цикъл…

Всичко хубаво, но парите пак не стигали. Бюджетът бил закърпен като за двуседмичния ни престой в Мичурин, но срещу трите или четири хиляди лева за наема на „Дръзки“ все още стърчала една голяма въпросителна. И точно когато дори и най-борбено настроените оклюмали носове, Ваня се обадила по своя обичаен начин — ще рече, с тона на човек, който безкрайно се стеснява, загдето се намесва в чужд разговор:

— Мисля, че аз мога да поема уреждането на този въпрос… — И на последвалата експлозия от въпроси продължила все така смутено: — Ами предлагам да се върнем към решението, което взехме още в началото на годината — за успоредната програма с КОПС. Смятам, че дори за това кратко време мога да уредя нещичко…

Ето, точно това е Ваня. Тихичка и обикновено някак си незабележима, тя, съзнателно или не, избягва острите спорове, категоричните становища и поемането на купища задачи — във всичко това тя представлява пълна противоположност на сестра си. На събранията ни обикновено през цялото време си пише нещо в един тефтер и човек неволно започва да очаква, че си взема бележки, за да се изкаже накрая и да направи всичко и всички на пух и прах… И пак обикновено нищо подобно не се случва, накрая тя просто си прибира тефтера и си тръгва точно така мълчаливо, както е седяла през цялото време. Рече ли обаче да поеме някакъв ангажимент, още отнапред можете да сте убедени, че ще бъде за нещо критично и съдбовно и че то непременно ще бъде изпълнено. Искам да подчертая: НЕПРЕМЕННО! Да, именно това е Ваня. Прибавете още само нейната коректност в отношенията й с хората и привлекателната й (много меко казано) външност и вие вече можете да се смятате запознати с нея.

Действително преговорите с КОПС не са преминали точно така, както си ги бяхме представяли. Ваня — за трети път ще кажа: както обикновено — уреди главното с комитета, но възложената ни програма се оказа доста настрана от онова, което си бяхме представяли и за което се готвехме ние. Но притиснати буквално с гръб до стената, момчетата приели неочакваното задание… защото заедно с него вървял и ангажиментът на КОПС да изплати наема на кораба.

Повтарям, по това време аз бях във Варна и неизвестността ме тръшкаше по-зле и от грип Хонконг-А-2. В последните дни там беше също и Ваньо Т. (който като инструктор II степен беше определен да ме отмени като ръководител на леководолазната работа), дошъл в качеството си на варненски зет да направи реверанс на тъста и тъщата. Една ранна сутрин в последните дни на август, когато слънцето едва-едва се показваше над морето, ме събуди раздавачът, за да ми предаде телеграма със 120 думи от Боян: експедицията била окончателно спасена, ще се проведе в два самостоятелни етапа на север и юг, да съм преговарял с инженер Йордан Ачев за кораб, с който на 4 септември да отидем на Калиакра… Не се сдържах и изтичах до другия край на града, за да съобщя новината на Ваньо. Допущам, че му е излязло лошо име пред родителите на Лили, задето има такива невъзпитани приятели, които, полуоблечени и небръснати, му идват на гости на разсъмване…

[1] Катер — малък кораб за къси плавания. ↑

Експедиция „Космос 83“

1. Север

Назад към началото на пътя

Ден преди да открием „северното начало“ на експедицията, юбилейното, от Пловдив пристигнаха братя Маневи, а от София — Юлия и Стоян. Настроението някак от само себе си се повиши по градус: вече не се чувствувахме самотни, групата ни — заедно с Недко и Любо Шиварови — стана достатъчно представителна, пък и наистина повярвахме, че въпреки всички трудности „и на нашата улица ще дойде празник“. За скромното ни тържество на нос Калиакра — там, където някога бе поставено началото на пътя — поканихме Мишо Лазаров и той, добър приятел на Групата и ученик и следовник на първооснователя Иван Гълъбов, без колебание прие да бъде представител на археологическата наука. Не отказаха поканата ни също почетните членове д-р Славчев от списание „Космос“, който летуваше във Варна, инж. Йордан Ачев от УПМКАП и братовчед ми кап. Васил Родев от УСТФ, както и Кънчо Вангелов, дружбата ни с когото се е калила в подводния свят и затова е повече от здрава.[1]

От УПМКАП ни съдействуваха да наемем за този 4 септември техния влекач „Лира“. А то се случи един ден — такъв щил[2], сякаш нарочно поръчан като за празник. Нямаше вятър дори да разлюлее знамената на фалината, ласкаво слънце галеше изумрудената вода и кехлибареножълтите плажове по дължината на крайбрежието, морето, като че заляно със зехтин, бе така кротко и ослепително гладко, че по него би се чувствувал добре дори и адмирал Нелсън (който, както разправят, вечно страдал от морска болест…). Уж празнувахме, но на борда на „Лира“ липсваха обичайните за нашите празненства шумно веселие и глумливи закачки. Напротив — всички бяхме някак си прекалено тържествени, почти важни, непривично мълчаливи, изпълнени с онзи особен трепет, както бива например когато присъствуваш на тържествена заря с вечерна проверка…

Изминаха няколко часа — „Лира“ не е от най-бързите български кораби, знаете — и бяхме на Калиакра. С няколко последни изохквания двигателят замлъкна и на „Лира“ се възцари тишина — едновременно церемониална и умилна. Момчетата изнесоха от трюма нарочно приготвения венец; надписът му гласеше: „На паметта на проф. Иван Гълъбов, Александър Денков, Александър Радев и Димо Попов — от Групата за подводни изследвания «Космос».“ Навярно се досещате: с него ние щяхме да отдадем почит на онези от пионерите и първооснователите, които нелепата смърт завинаги бе откъснала от братското семейство на подводните изследователи…

Застанахме как да е в редица със своите нови униформени фланелки и Мишо Лазаров произнесе едно чудесно слово за основоположника Иван Гълъбов и за пътя, който българската подводна археология измина през своето четвъртвековно съществуване. Отдавна зная, че Мишо има дар слово, говори винаги плавно, съдържателно и увлекателно, но мисля, че в този ден той надмина и собствените си възможности — усещаше се, че е изпълнен от искрено и непреднамерено вълнение, което трепереше заедно с гласа му и се предаваше на всички с топлите и затрогващи думи; забелязах как дори екипажът на „Лира“, чужд на хората и на делото ни, също се зарази от тържествеността на минутата и на Мишовото слово.

Дойде ред да спуснем венеца за скъпите ни покойници. В плановете ни тази роля бе отредена на Милен Кънев и д-р Димитър Доросиев, поканени специално да представляват пионерите и на празненството, и на експедицията след това (за да се хвърли наистина мост между началото и днешния ден), но за съжаление и двамата не можаха да дойдат за скромната церемония на нос Калиакра. Така красивото, но доста тъжно задължение от само себе си падна върху Надя и мене — на борда на „Лира“ само ние бяхме представители на ветераните. Допълних словото на Мишо с по няколко думи за безпримерния ентусиаст Сашо Денков, за Сашо Радев с неговата неизчерпаема духовитост и неизменно добро настроение, за храбрия и находчив Димо Попов (допущах ли тогава, че само няколко месеца по-късно щях да присъствувам и на погребението на Алфонс Димитров?). После спуснахме венеца и течението полека го понесе на юг…

За да свърже миналото с настоящето, Ваньо М. проследи пътя на Групата от раждането й преди петнадесет години тук наблизо, край Каварна, до експедицията, която символично започваше от този час; също и сега се трогнах, когато го чух да казва, че те, младите от група „Космос“, се чувствуват приемници на ветераните, които поставиха основите на българската подводна археология, и се стремят да бъдат достойни и за делото им, и за техния пример. Накрая разляха по глътка шампанско в пластмасовите чаши и вече не братовчед ми, а капитан Родев, като старши по възраст и морски чин на борда, вдигна наздравица и пожела „на добър час на експедицията…“

Раздадоха и закуска все според кесията ни — по два кренвирша и парче хляб. Капитанът на „Лира“ ме погледна и аз му отговорих със свиване на рамене. Не минаха дори пет минути и двигателят забоботи отново.

Обзет едновременно от тъга и умиление, аз изпитах дяволска нужда да остана сам и потърсих укритие на бака — при вида на тези ръждивочервени, почти отвесни брегове върху мене връхлетя истински ураган от спомени. И как не? Та нали именно тук, в същия този залив, ние, неколцината пионери-ентусиасти, преди четвърт век направихме първите археологически спущания? Нищо, че те бяха „увенчани“ от пълен, смазващ неуспех!

Някой ме побутна по рамото. Надя:

— Спомени, нали? — Аз потвърдих мълчаливо. — Ех, какво време беше тогава!… Но ако помислиш, дори и разочарованието ни не е било напразно.

Беше права, наистина не е било напразно — някога платихме голяма цена, но тъй или иначе трасирахме пътя. Този път, по който за щастие днес вървят такива прекрасни момчета и момичета като нашите от „Космос“.

— Жалко, че Митко и Милен не успяха да дойдат…

— В този момент чувствувам до болка отсъствието и на всички останали — казах. — Пустото „космическо“ безпаричие! Щеше да бъде прекрасно да се съберяхме отново и именно оттук да огледаме изминатия път…

И думите ни се втурнаха към тях, отсъствуващите. Един през друг говорехме за моя отдавнашен приятел Хели (Михаил Бурдин), за Дончо (Папазов), който после толкова се прочу като пътешественик, за фантастичните „техничари“ Боби (инж. Борис Сирийски) и Джака (инж. Иван Джаков), за Владо Струмски с неговия арсенал от ракети и ракетни пистолети, за неуморните „работяги“ Петьо (доцент д-р Петър Богданов), Коко (арх. Никола Гълъбов) и Любака (Любомир Стойнов)…

Спомняте ли си и вие, приятели? Спомняте, ли си? Ако тази книга стигне до вас, знайте: вие също бяхте в този ден на Калиакра — доведохме ви със сърцата си и спомените…

Интермедия III (Последна):

И все пак как се роди българската подводна археология?

Чувствувам се длъжник пред читателя. Досега той многократно видя да се споменават експедициите „Калиакра 59“ и „Маслен нос 60“, неведнъж срещна и името на проф. Иван Гълъбов, винаги придружено от „първооснователя“, ставало е още дума за редки керамични находки, за първи древни котви, открити в Черно море, и т.н., но всичко това все е бивало недоизказано, неизяснено. И тъй като в момента сме заедно на Калиакра и сме под влиянието на спомените, тук ще се помъча в кратки редове да запълня тази празнота — ако не за друго, то поне за да не сметне читателят, че съм се опитал да представя младежите от група „Космос“ едва ли не като създатели на нашата подводна археология и единствени, които се занимават с нея. Ако съм допуснал такова впечатление, моля да бъда извинен — всъщност заслугата на ГПИ „Космос“ е, че прие една голяма традиция и по достоен начин я продължи и доразви.

Вече положително се разбра, че първата подводна археологическа експедиция беше на Калиакра през 1959 година — само седмица след завършването на първия курс за леководолази в България. Сега, докато пиша, пред мен на бюрото ми е папката с цялата документация на тази първа експедиция — преди четвърт век съм имал щастливото хрумване да запазя по едно копие в личния си архив. Предложението, съдържащо първоначалната идея, „до Секцията за подводен спорт при ЦК на ДОСО“ е подписано от мене; съвсем аналогично по текст, но вече до ЦК на ДОСО е от името на ръководството на секцията. (Нарушавайки хронологията, иска ми се още тук да спомена, че предложението до СПС, направено една година по-късно за организиране на втората експедиция „Маслен нос“ — в личния ми архив е също и нейната пълна документация, — е подписано от двама: от Иван Гълъбов и от мене.)

Когато човек прочете тези редове, може би ще си каже, че нимбата на първооснователството се полага на моята глава — нали уж божем аз лично (и еднолично) съм дал първия тласък за раждането на подводната археология? Държа още тозчас да поставя нещата на мястото им, като подчертая: нито аз смятам себе си за първоосновател, нито приятелите от пионерските години ме кичат с тази титла, нито ръководството на тогавашната Секция по подводен спорт се има за нещо като колективен създател на този нов клон на науката. Първоосноваването не може да се припише и на ЦК на ДОСО, независимо че финансира и осигури материално първите ни експедиции (обаче ние, ветераните, винаги си спомняме с топлота и признателност за полк. Паско Янев и кап. I ранг Илия Изворски, които ни повярваха и винаги ни подкрепяха, дори и след неудачата в 1959 година). За всички нас първооснователят е един: научният ни ръководител професор Иван Гълъбов.

Сякаш всичко се изясни, нали? Да, но имаше едно продължение — година след смъртта на Иван Гълъбов се оказа, че приживе той е написал до Стефан Пейков, ветеран на НЕК ЮНЕСКО, а сега главен координатор на научните изследвания на националната програма „Странджа-Сакар“, своето становище относно създаването на българската подводна археология. С любезното разрешение на др. Пейков (за което искрено му благодаря), тук ще публикувам тази част от писмото на Иван Гълъбов:

„Пионер на подводната археология надали бих могъл да бъда наречен. В тази област всъщност бях, направо казано, въвлякан от една група запалени истински пионери: писателят Цончо Родев, рано напусналия ни художник Димо Попов, д-р Димитър Доросиев — един от най-добрите специалисти у нас по медицината и биологията на водния спорт и т.н. Те бяха решили да правят подводни археологически наблюдения и понеже са знаели, че моите археологически разкопки не са били никога по-далече от 500 м от бреговата линия, решили, че съм най-подходящият човек за тях. Не мога да си спомням без вълнение с каква настойчивост тези хора, дошли от различни специалности и дейности на практиката, посещаваха уреждания от мене за тях курс по методи на археологическата работа, с какви интереси се мъчеха да разширят знанията си в тази област и чрез литература и най-вече с каква абсолютна сериозност при трудни условия на подводна работа те се мъчеха да създават пълна документация за наблюденията. Понякога това ставаше наистина с риск за живота… Какви напрегнати бяха минутите, когато при археологическите наблюдения пред Китен двама от нашите леководолази попаднаха на една останала от последната война невзривена подводна мина… Във всеки случай подводните археологически изследвания, проведени от тази група под моето ръководство най-напред в района на н. Калиакра, а след това и при Маслен нос и Китен, са първите подобни изследвания у нас и едни от първите в Черноморието въобще…“

Какво излиза? — Че с красив жест Иван Гълъбов връща заслугата на първооснователството към нас — спортистите, ентусиастите, непрофесионалните археолози, редовите морски труженици. Но все пак ние, пионерите от Калиакра и Маслен нос, продължаваме да смятаме професор Иван Гълъбов за първоосновател на българската подводна археология. Независимо че идеята не е дошла от него и че той самият не е обрамчвал дихателен апарат, за да се гмурне с нас в дълбините. Защото той пое риска да заложи авторитета и името си, като прекрачи отвъд бариерата на традиционализма и рутинерството и не се стъписа от подмятанията и подигравките. Той направи и нещо повече — още от рождения миг на нашата подводна археология се погрижи тя да бъде истинска наука, а не иманярство или просто събирачество на находки от дъното. Довери се и се облегна на нас, спортистите, но се постара да ни издигне над нивото на простите извършители и да ни приближи — по познания и по вътрешно отношение към паметниците от миналото — до професионалните археолози.

Когато говоря за ролята на проф. Иван Гълъбов, в никакъв случай не ми се ще тя да се свързва само с неуспеха, претърпян от нас при нос Калиакра. За щастие той позна и сполуката на подводната археология и това стана на следващата 1960 година, когато организирахме експедицията „Маслен нос“ — достоен паметник за името и делото му.

[1] Книгата беше вече предадена в издателството, когато ни се наложи да се сбогуваме с Кънчо, и то завинаги. Нашият прекрасен приятел и съмишленик почина на своя пост — на морското дъно „при изпълнение на служебния си дълг“. Мир на праха му!

А сега си мисля: гибелта на такъв опитен леководолаз като Кънчо Вангелов не е ли още едно доказателство, че подводната дейност не прилича на игра на домино?… — Б.а. ↑

[2] Щил — тихо време; пълно затишие на вятъра и морето. ↑

2. Юг

Другият образ на юбилея

Празничното в юбилея — двадесет и пет годишнината на подводната археология и петнадесетгодишнината на група „Космос“ — се усещаше на Калиакра: там бяха речите, шампанското, венците, спомените. Но че зад този юбилей имаше не гуляи, „терени“, безделие и разходки, а труд, много труд — това пък пролича в Мичурин. За щастие — а може би и за наша заслуга — той не беше труд-тегоба, а също празничен, при „висок градус“, юбилеен. Да вземем дори само тази простичка подробност, че на пристанището ни чакаше не друг съд, а „Дръзки“, с който бяхме в Каварна през 1969 — не е ли и това мост между миналото и настоящето? Наистина сега катерът имаше съвсем нов, съвсем млад и съвсем симпатичен екипаж — капитана Жоро (Георги Пейчев) и механика Вальо (Валентин Димитров), — ала иначе си беше все онзи стар приятел…

Юбилейна радост ни създаде и присъствието на Милен. Би трябвало и него да го помните — той беше опитният леководолаз и инструктор, когото поканих да ми помага на първата „космическа“ експедиция. И това е мост с миналото, нали? (Малко по-късно към нас се присъедини и Пепа Браткова, същата многогодишна инструкторка и някогашна шампионка, която преди пет години не прояви интерес към нашата работа и ми отказа участието си; сега дойде като библейската разкаяна грешница и пак със сърдечността на библейската притча бе приета от нас.)

А последното „юбилейно“ беше една традиция, която се отнасяше лично за мене и с която съм свикнал още от Маслен нос 1960 — научният ни ръководител Велизар Велков щеше да позакъснее и аз, дето уж се канех този път да се разтоваря от ангажименти и отговорности, щях да го замествам до идването му…

Тъй или иначе експедицията „Космос 83“ започваше вече не на думи, а на дело!…

Лесно ли се кроят костюми на мидите?

Недко пристигна няколко дни по-късно и като обикалял да налучка къщата, в която пазехме квартира за него, видял в един двор пооплешивяло русо високо момче с две педи дълга брада да седи на ниско столче и с възможно най-сериозната физиономия да върши нещо, което умът на Недко не можел да възприеме: с шублер в ръка измервал дължината и ширината на купчината миди в краката си. Той отначало не повярвал на очите си, после си изпуснал пътната чанта от изумление, а накрая подвикнал:

— Ха бе, приятел, ти… какво? Да не кроиш костюми на мидите?

Така Недко се запозна и с Виктор (те се срещаха за пръв път), и с нашата програма за КОПС.

Какво всъщност се беше случило?

Някъде напред разказах, че в края на август, когато Групата е била в нокдаун, Ваня успяла да уреди да получи задание от КОПС, срещу изпълнението на което Комитетът щеше да изплати наема за кораба на експедицията. Всичко хубаво, но нещата потръгнали малко накриво: докато нашето предложение беше да си изпитаме силите в истинската екология, за което разчитахме на нашите химици, физици и инженери, другарите от КОПС ни предложили една чисто биологическа тема, свързана с познатата на всички черна мида. И ръководството ни, спасявайки експедицията от провал, подписало договора и заданието; мисля, че са щели да го подпишат дори ако от нас се е искало да открием и заведем в КОПС жив ихтиозавър, вързан на верижка и с джувка на дългата шия.

Признавам, отначало заданието не ни стресна. Вярно, една бърза консултация с Аквариума във Варна ни подсказа, че подобни проучвания не са правени у нас въобще, но нали в края на краищата от нас се искаше само откриването и картирането на мидените находища между Мичурин и Ахтопол? — Е, на геодезиста ни Петьо Ненчев се предвещаваше допълнителна работа, но тя нямаше да е чак като ловене на ихтиозаври…

Самоуспокоението ни продължи само до първия работен ден на експедицията (онзи, за който вече съм ви казвал, че посвещаваме на балансиране с различни костюми и различни апарати). Там Надя, която си остана научен ръководител на тази програма, предложи да съчетаем някак си „загубените“ часове за балансиране с пробно изследване и картиране на евентуалните мидени находища. Съгласихме се с нея и тъй, както вече бяхме на котва в заливчето Рохѝ, Ваньо Т., леководолазният ръководител на тази експедиция, постави и някои задачи по „мидената програма“, както влезе тя в речника на Групата. И колкото повече работехме по нея, толкова лицето на Надя повече увяхваше, а Ваньо ненужно се почесваше по кльощавия врат… Защото в този първи ден между скалите на Рохѝ осъзнахме, че КОПС съвсем не бил от учрежденията, които си раздават парите даром, и че ако искахме да си ги спечелим честно и достойно, трябваше не само да се трудим дяволски упорито, но и да направим още в началото нещо, което надали можеше да се сметне лъжица за нашите уста — да започнем от нула и да създадем стабилна и издържана във всяко отношение методика на този род проучвания. И още тогава си дадохме сметка, какво благодеяние ни е направил дядо Господ, когато е пратил между нас Виктор — сред твърде разнообразните специалности на Групата той беше единственият биолог…

За добро или за зло, на следващия ден в морето вилнееше шквал[1], та не можеше да се работи. И Надя се възползува от „мъртвите часове“, за да ни подгони по „мидената програма“. В стаята, определена за технически склад на експедицията, се събрахме тя, двамата Ваньовци, Виктор, Милен (той бе взел голямо участие в преговорите с КОПС), Боян и аз. Започвайки с това, че с ей такава лупа изчетохме буква по буква заданието на КОПС и договора, и сетне цялата сутрин умувахме, спорихме, приемахме и отхвърляхме идеи, писахме, драскахме, но накрая тъй или иначе имахме в ръка един документ, който щеше да стане закон за работата ни през следващите две седмици. Веднага след като се наобядвахме, Ваньо Т. събра екипа на експедицията и го запозна с нашите решения. Признаха ни, че сме свършили добра работа в „почивния полуден“, и приеха да работим по предложената от нас методика. Вече можехме да си плюем на ръцете и да се залавяме за „мидената програма“, и не само се заловихме (тук си заслужава да спомена, че подводната работа по тази програма оглави Милен и с педантично придържане към изработената от самите нас методика я ръководеше през цялото време), но и й „робувахме“ дори и тогава, когато бяхме приключили археологическата. И то как…

Не ми се разказва подробно „лесно ли се кроят костюми на мидите“ — тъй или иначе главната дейност на ГПИ „Космос“ е подводната археология, — но вие си знайте, че думата „лесно“ е последната, която й приляга. Достатъчно е само да си представите какво усилие е нужно, за да се очертае едно мидено находище (понякога в почти непрогледна мътилка, друг път при 5–6 бала вълнение!) или в разбушувано море да се спусне метална рамка на дъното и един леководолаз да я придържа неподвижно до скалата, а друг педантично да остъргва и събира мидите от очертания квадрат… Иди сетне да го наречеш „ваканция на море“!

Но усилията не са само в морето. Когато, капнали от умора, се прибирахме в Мичурин, нашия биолог Виктор го чакаха още няколко часа работа по взетите проби. Той отделяше живите миди от мъртвите, преброяваше ги поотделно, претегляше живите (за да установи биомасата) и накрая с шублер в ръка измерваше дължината и ширината на двадесет случайно избрани от тях — именно в такъв момент го е видял Недко. И когато завършваше, обикновено нощта отдавна биваше прихлупила южното градче, а кебапчетата му в гостилничката „Резвая“ го чакаха вкоравени като мидите от неговите проби.

Изводите, до които достигнахме с нашата „мидена програма“, се оказаха много и много интересни, но за съжаление е невъзможно да ги вместя в тази книга — те заемат значителна част от 107-те страници на нашия отчет пред КОПС, съдържащ текст, карти, снимки, таблици и фигури. Затова с разрешение на Надя ще препиша от една нейна кратичка популярна статия за тези наши изследвания само най-съществените от тях:

„Преди всичко позволете ни да се похвалим, че създадената от нас методика за този род хидробиологически проучвания издържа проверката на практиката. И следователно може да послужи като вече готова основа на други подобни изследвания.

После — извършените подводни биологични проучвания са наистина бавна, трудна и трудоемка работа. За сметка на това обаче се получават напълно непосредствени, обективни и реални резултати, които се документират и могат да се използуват било като познавателен или констативен материал, било за сравнение при проследяване на динамиката на развитието и на разпространението на тези и други биологични видове в бъдеще.

А математическата обработка на резултатите, получени от измерването на взетите проби, показа, че мидите от находищата по-близо до Мичурин са по-малко на брой на единица площ, но по-едри и с по-голяма биомаса. И обратното — към Ахтопол техният брой на единица площ нараства чувствително, но самите миди са сравнително по-малки и по-леки.

Могат да се изброят още редица установени от нас закономерности. Евентуалните бъдещи подобни изследвания по нашето крайбрежие ще разкрият и други, неподозирани досега. Защото Групата за подводни изследвания «Космос» направи уверено и плодоносно първите си крачки в своето ново поприще и трасира пътя за по-нататъшни успехи.“

Ахтопол продължава да потвърждава името си

Ако преди малко обърнахте внимание, избраната от нас методика трябваше да започне с разузнаване на района откъм сушата. И ние го направихме още същия следобед — с Надя, Милен и Петьо яхнахме една от колите и бавно и с чести спирания изминахме пътя от Мичурин до Ахтопол. Като хора с дълъг „трудов стаж“ край морето не ни беше трудно веднага да обявим няколко участъка за безперспективни и да ги задраскаме на Петьовата карта; казано между другото, това са все местата, които се ползуват с особеното предпочитание на курортистите — закътаните и с равно пясъчно дъно. Други, напротив, веднага определихме за проучване — районите със скали, с рифове, с каменисто дъно, което се провиждаше между високите вълни. При трети не можехме да бъдем така сигурни от пръв поглед. И тогава — напук на разбушувалото се море и на прибоя, висок понякога до човешки ръст — двамата с Милен слагахме перките и маските и като внимавахме вълнението да не ни хвърли върху скалите, оглеждахме съответните участъци в морето „на място“. Така или иначе до настъпването на здрача първата точка от нашата „мидена програма“ — разузнаването — беше завършена.

… А час-два по-късно, вечерта, едва не получих удар от завист. В същото време, докато ние сме подбирали миди, на които да се шият костюми, неколцина по-умни и по̀ късметлии — Божидар (пропуснах да кажа, че той същата сутрин пристигна като Радецки, т.е. „с гръм“ — бил в Созопол при родителите си и щял всеки ден да прихожда до Мичурин), Стоян и Митко Подвързачов — натоварили три апарата на една от колите и придружени от двамата Ваньовци като осигурители, отишли „да порошкат“ в „мръсния залив“ на Ахтопол, който е естествено защитен при вълна от североизток. И улучили една от благосклонностите на нашето море, когато при някое вълнение то сякаш вдига тежка завивка от дъното и разкрива някои от тайните си, които е крило там досега (ако помните, точно обратното беше станало две години по-рано на Свети Атанас, когато заварихме всичките пребогати находища закрити под гъст и дебел слой тиня). И приблизително точно в средата на залива се озовали на участък с площ около един декар, където дъното се жълтеело от чистота, измито от всички мръсотии и наноси. И там попаднали…

Вярвайте ми, когато вечерта ми показаха на какво са попаднали, буквално щях да падна от стола. На леглото пред мене те изсипаха най-напред четири монети. Едната беше силно разядена от водата и изтрита от пясъка, та не мога да кажа нищо за нея; съмнявам се дали ще може да се определи произходът й и след лабораторна обработка. Не съм добър в нумизматиката, но се наемам, без риск да ви заблудя, да кажа малко повече за останалите три. Втората без никакво съмнение беше аполонийска — това се виждаше от котвата, която е била нещо като „запазена марка“ на старите аполонийци, та именно тя (а не мидата, ракът или фигурата на покровителя на града Аполон) се среща най-често върху монетите им. Третата, с глава на мъж в профил и не особено четлив при обикновени условия надпис, съвсем сигурно беше гост от елинистическата епоха. Четвъртата, която навярно има най-скромна нумизматична стойност, беше най-добре запазена — само като я позачистили момчетата, тя изглеждаше така, сякаш най-много преди месец е излязла от монетарницата на някой от византийските владетели — с портрет на императорската двойка от едната страна и на светец от другата.[2] Излизаше, че неподозираното допреди година-две ранно минало на Агатопол — Града на щастието, — което ние досега бяхме доказали само с котви и керамика, сега се потвърждаваше и със съвсем сигурни „документи“, каквито са монетите!…

Но това далеч не беше краят на изненадите, подготвени за мене. Като се насладиха на първоначалното ми вълнение, момчетата с невинни изражения на новородени поставиха върху одеялото ми няколко къса керамика. Дори любител с далеч по-скромна подготовка от моята веднага би познал ръчната (а не на грънчарско колело) изработка, което веднага отпращаше фрагментите от бронзовата епоха назад във вековете…

Ако обаче в тази вечер (нека да погледна в кожения си тефтер и да я спомена: беше 8 септември) наистина стигнах до границата на инфаркта, то стана, когато приятелите положиха пред мене и последната от изумителните си находки. Беше една идеално изработена и още по-идеално запазена малка каменна брадвичка (или тесличка, както искате), около 8–10 см дълга и с така наточено острие, че даде повод на Янко да я определи като „ножче за бръснене на човек от каменната ера“.

Оценявате ли, драги читатели, какво означаваше това откритие? Ахтопол, същият този Ахтопол, който до експедициите „Космос“ се смяташе за чисто средновековно селище или в най-добър случай за средновековно селище, изградено върху малка крайпътна римска станция от II–III век на н.е., постепенно „остаря“ с хилядолетие и половина или даже две хилядолетия, а сега с тази брадвичка възрастта му отскачаше с още „някакви си“ три или четири хиляди години назад в историята[3]! Изводът, мисля, се налага от само себе си: Ахтопол, наред с района около Варна и Варненското езеро, се очертава като едно от най-ранните селища по цялото наше Черноморие, съществувало и процъфтявало още в праисторията, много и много столетия, преди траките да се разселят по тези места.

А за нас? Не зная дали Ахтопол е бил наистина Агатопол за древните моряци, но за нас той положително е Град на щастието…

Няколко дни по-късно, на 11 септември, в Мичурин пристигнаха Велизар и Върбинка. Едва дочаках да си поемат дъх и им показах находките ни от Града на щастието. Когато след четвърт час възвърнаха способността си да говорят, Велизар издаде неопределен протяжен звук, после с най-комичното изражение, което някога съм виждал на лицето му, се обърна към своята помощничка:

— Можем да се качим на ладата и да се върнем в София. За мен експедицията е вече приключена…

Липсващото звено от веригата

Две бяха причините, които ни теглеха към Варвара — онази колона към Дарданелите, която, тъй да се каже, държахме в ръце и злополучно загубихме, и съмнението за „котвите-полуфабрикати“, което ни глождеше повече от дванадесет месеца.

В търсенето на колоната ознаменувахме поредния си неуспех. Застанахме пред Дарданелите и цялата ни група (включително Пепа, която от днес беше вече с експедицията) кръстосахме във всички посоки — нищо и нищо! Задоволихме се да вземем проби от богатите тук мидени находища, а после помолихме капитана Жоро да премести „Дръзки“ в залива на Варвара. Разбира се от само себе си, че тук трябваше да се спусне Божидар — нали той бе забелязал „полуфабрикатите“ миналата година. Дадох му за съекипници Ваньо Т. и Митко (като фотограф) и зачакахме.

Но вместо да преразказвам наученото от други, нека да се доверим на прекия участник в събитията — пък и за изводите от тях. С разрешение на Божидар (за което му изказвам сърдечна благодарност) тук с леки съкращения ще цитирам една негова статия във в. „Орбита“ (бр. 50, 1983, „Каменните котви — загадка, която вече не съществува“). И така, давам думата на Божидар:

„… Най-сетне попадам на това, което търся — забелязаното в края на миналата година струпване на каменни котви, което не успяхме да проучим тогава. Няколко десетки броя. Тук има котви от всички форми, открити досега по българското крайбрежие — триъгълни, трапецовидни, пирамидални, четвъртити, ромбоидни. По-голямата част от тях нямат отвори — нито за въжето, нито за лапите. Впрочем на половината от котвите отворът за котвеното въже е започнат, но недовършен и само някои от тях имат добре изработени отвори. В този си вид камъните не биха могли да изпълнят предназначението си. Какво е това?

… За първи път в България каменни котви бяха открити в края на шестдесетте години край Созопол и Калиакра. Ликуването на българските археолози бе невероятно. Датирани от средиземноморската археология в хилядолетието преди гръцката колонизация, те опровергаха наложилото се дотогава схващане, че гърците, появили се в Черно море едва през VII в. пр.н.е., са първите мореплаватели пред нашите брегове, чиито постоянни обитатели — траките — били обърнали гръб към морето.

Разбира се, в първите години никой не допусна, че те могат да са на траките. В един от първите материали по този въпрос въобще… също и аз отдадох каменните котви от Созопол на презморски мореплаватели: крито-микенци, финикийци, троянци, египтяни. Освен традиционната инерция на схващането за морската неспособност на траките може би повлия и фактът, че те бяха твърде тежки за кораби с водоизместимост 100–150 тона, т.е. за най-големите кораби на епохата. Съгласете се, че и най-смелото мислене едва ли би поставило траките от крайбрежните хълмове върху суперкорабите на времето.

Но всяка подводна експедиция (над 40 досега) от Шабла до Резово в последните години постепенно увеличаваше броя на котвите в българските музеи — дотам, че днес България разполага с най-богатата колекция в света, която е обект на поклонение на учени — специалисти по морска археология от цял свят. Котви с тегло от 15 до 300 килограма. Очевидно е, че поне доста голяма група от тях трябва да са от каботажните[4] кораби (и следователно на местни мореплаватели), тъй като съвсем ясно е, че малките лодки, на които могат да принадлежат леките каменни котви, не са били подходящи за плавания извън Босфора и Дарданелите.

Геоложкият анализ на котвите, направен напоследък, даде нови доказателства в полза на това заключение. Оказа се, че над 60 на сто от екземплярите в българските музеи са изработени от местни скали. Натрупващите се данни от изследваната писмена традиция дадоха, от своя страна, макар и малко, но убедителни доказателства за ранното тракийско корабоплаване.

Но все пак последното звено в доказателствената верига липсваше — онзи неоспорим, категоричен факт, че котвите са изработени тук, на място, и то от траките. «Добре, добре, всичко това е много хубаво — казваха в неофициални разговори чуждестранните колеги, — но само местният камък, от който са направени те, не е достатъчно убедителен аргумент. Може би финикийци, критяни, троянци, плаващи край вашия бряг и загубили котвите си, просто откъсват парче от крайбрежната скала и го изчукват. Знаете колко лесно се губят котвите в тази епоха и че изработването им не е чак толкова трудно — един съоръжен с чук и длето боцман ще се справи само за няколко денонощия.»

Да, така бе за съжаление. Но и тези мнения вече са без стойност. Защото пред очите ни бе свързващото звено, това, което ни липсваше.

Внимателният оглед на залива на Варвара в следващите дни ни убеди, че част от южния бряг на полуострова е рухнала вероятно в историческо време подобно на южния бряг на Несебър, Урдовиза, Шабла. «Недовършените котви», както нарекохме странните на пръв поглед находки от залива, лежаха върху терасата, образувала се от остатъците на рухналия бряг. Следователно находките под водата са се намирали някога на брега. Тогава?

Читателят вероятно вече сам се досеща. Попаднали бяхме на своеобразните полуфабрикати на древна работилница за каменни котви от средата или от края на II хилядолетие пр.н.е., т.е. 700–800 години преди началото на гръцката колонизация. Тяхната тракийска принадлежност не буди никакво съмнение — по това време траките са единствените жители на крайбрежието. Много недовършени котви, повечето от които са средни и малки по тежест, свидетелствуват за оживен пазар и оттам — за интензивно крайбрежно тракийско корабоплаване. Работилницата е била свързана с наблизо разположения тракийски градец при Ахтопол, следи от който открихме под водата. Една любопитна подробност — това, че работилницата се е намирала вън от населеното място, не е заради близостта на суровината, а вероятно е било наложено по… екологични причини: така са били отдалечени от жителите постоянният шум и прах при обработката на камъка. Защото и при Варвара, както писах по-горе, суровината е била докарвана отдругаде.

Краят на работилницата е дошъл при някой земетръс, подобен на онзи, при който е загинал и град Бизоне край местността Чаракман. Земята се е разтресла след глух, нарастващ тътен. Частта от полуострова, на която са били леките дървени постройки на работилницата, се е отцепила и се е свлякла в неспокойното море.

После водите на Черно море отмили почвата и меките скални породи. Гредите на дървените постройки изгнили. Гмуркачите от последните две-три десетилетия отмъкнали по апартаменти и ателиета откритите тук фрагменти от натрошени керамични съдове. Но и това, което остана — недовършените каменни късове, — бе достатъчно, за да се завърши окончателно писаната с общия труд на две поколения български подводни археолози страници на нашата древна история.“

Да се сбогуваш като Стоян

Тази година имахме проблеми с хората — май ще излезе, че септември не е най-подходящият сезон за експедиции под водата… Вили не го пуснаха от института му. Петьо Триндев беше в командировка в Западна Германия, Ваня — на някакъв конгрес в Италия. Лъчо пред нова постановка в театъра си сам не пожела да дойде. Братя Шиварови можаха да се откъснат само в почивната си седмица. Васко, подгонен от поредната реорганизация в службата си, трябваше да ни изостави рано-рано. Почти седмица преди да приключим, ни напусна и Стоян — той пък щеше да пътува за Чехословакия. Дори сам Велизар не успя да присъствува на цялата експедиция: дойде, както казах, няколко дни след началото, а си тръгна също така преди завършването… Проблем!

Все пак искам да ви разкажа как се сбогува с нас Стоян.

Отдавна имахме в плановете си едно сондажно проучване в залива на Синеморец (още повече че Върбинка бе забелязала на самия бряг две тракийски могили!), но залисани в другите задачи, все го оставяхме „за по-нататък“. И най-сетне това „по-нататък“ дойде — по чиста случайност съвпадна с последния ден от престоя на Стоян. „Имахме добро“ (морски израз) от граничарите и в този ден — 17 септември — „Дръзки“ полека избиколи носа пред селото и ние просто останахме с отворени уста пред изумителната гледка: отдавна вече стана чудо на чудесата човек да види по нашето море такава вода с цвят на сапфир и бистра, бистра, та може да се забележи всяка песъчинка по дъното, а отсреща, в лагуната, един плаж, който сякаш е застлан с кехлибар…

Пак се беше случило, че аз ръководех спущанията, та както се прави в подобни случаи, пуснах разузнавателни двойки в различни посоки. И не щеш ли, веднага започнаха да изскачат маркери: почти под кораба открили внушителна по размери средновековна котва, малко по-настрана, в самата среда на залива, Янко намерил добре запазена котва-четирирожка, Юлия и Митко попаднали на интересна късноантична керамика…

— Слушай — примоли ми се Стоян, — днес ми е последен ден. Пусни ме да направя един колкото се може по-дълъг курс… Да ми държи влага, знаеш…

Изпълних молбата му и с Пепа ги пратих в дълъг рейс към носа; дори стана така, че именно аз бях в лодката над тях като осигурител. По едно време Пепа се показа на повърхността, предупреди да задържим лодката точно над мехурите и отново се спусна в дълбочината. А когато се показаха след малко двамата със Стоян, в ръцете им беше един оловен „адмиралтейски“ щок — от онези, които имат ограничително удебеление наблизо до отвора. Поех го от ръцете им и го показах към кораба. И при вида на тази находка Божидар се разскача така, че едва не цамбурна във водата…

— Това разбирам аз сбогуване, като Стояновото — казваше ми щастливо Велизар малко по-късно, когато двамата леководолази и находката им бяха вече на борда на „Дръзки“. — На такова „сбогом“ всеки ще свали шапка…

А междувременно морето започна видимо да се разваля. От изток се появи вятър, който никак не напомняше бриз, а обещаваше да се окаже първокачествен мелтем. Морето се накъдри, после само за броени минути вълничките се превърнаха във вълни, от които котвената верига на „Дръзки“ жалостиво заскимтя в клюза[5].

Събрахме се на кърмата и аз предложих да поемем назад към Мичурин — вълнението се засилваше, а ни чакаше поне час и половина път… За моя изненада никой не подкрепи предложението ми.

— А бе да си тръгнем — каза Янко, — ама първо да извадим котвите от дъното…

— Тъй де — допълниха няколко гласа в хор, — те ще ни трябват за нашия музей!…

Чухте ли добре? — Момчетата искаха въпреки вълнението да вдигнем котвите от дъното, за да обогатим с тях „нашия“ музей! И сигурно се досещате: „нашият“ беше още несъществуващият морски музей на Ахтопол… Вие бихте ли могли да откажете на такава молба? Аз във всеки случай не можах. И в резултат до Мичурин се прибрахме в истински щорм[6], но завързани за кнехтовете[7], на „Дръзки“ лежаха две котви за „нашия“ музей — една средновековна и една четирирожка…

Негостоприемно море — негостоприемна експедиция

Не вярвайте сляпо на поговорките. Те са мъдри, вярно е, но не са като шперц, който приляга на всяка врата. Пример ли? — Ами, да речем, „Да ти върви по вода“. В последните дни на експедицията ни вървеше съвсем по вода — понякога ми се струваше, че дядо Господ е отприщил всички язове, — пък това не само не ни помагаше, но замалко не ни провали.

… Събуди ме равномерно барабанене по прозореца. Станах, излязох на балкончето. А къщата на хазаите, семейство Терзиеви, гледа точно към главния площад на Мичурин. И видях — по мраморната настилка (в кой ли наш град няма площад с мраморна настилка?) плющеше весел летен дъждец. Стори ми се, че дочувам и някакво бучене, но не се загрижих нито от едното, нито от другото: дъждът не плаши водолазите, а силният шум навярно не идваше от морето, понеже обикновено дъждът убива вълната. Навлякохме шлиферите и мушамите и се събрахме да закусим неизбежната баничка с кисело мляко; също и останалите не бяха разтревожени — е, ще ни понамокри малко, но няма да попречи да приключим работата си… Последен дойде в сладкарницата Ваньо Т. Лицето му беше по-мрачно и от облаците, които притискаха заоблените склонове на Странджа.

— Страхотно вълнение — каза. Той изобщо има един своеобразен сух начин на говорене, но сега всяка негова дума напомняше резен добре изпечена галета. — Слязох до пристанището. Вълна̀та е над пет бала. Нощес бурята скъсала въжетата на „Калиакра“, едва успели да я задържат на кърма-нос.

„Калиакра“ е бивш каботажен кораб, сега предаден на ОСО, която го използува за свои леководолазни курсове; беше от предния ден в Мичурин с един курс за инструктори-леководолази. А „кърма-нос“ се нарича онова връзване, при което плавателният съд не е успоредно на кея (тогава вълната го бие силно и може да разбие борда му о кейовата стена), а перпендикулярно — вързана е само кърмата му, и то на три-четири метра от кея, докато носът е задържан с една или две котви.

— Пък аз се надявах, че дъждът… — започнах, но Ваньо Т. ме прекъсна:

— Слез до пристанището и ще престанеш да се надяваш. Всяка втора вълна̀ прехвърля вълнолома.

Да призная, отначало не се разтревожихме особено. Беше понеделник, имаше цели пет дни до края на експедицията, археологическата програма можехме да смятаме за приключена, по „мидената“ ни оставаше работа най-много за два дни — е, до петък все ще се оправим…

Както е вече традиция при нас, ние се стремим празните дни никога да не остават наистина празни. И намислихме да отидем с коли до Созопол на посещение в музея — едно опресняване на знанията никога не е излишно. Така и направихме, дори остана време да се поразходим из чудесното старинно градче. И не щеш ли, под навеса на кафенето срещнах бай Кольо. Надявам се да не сте забравили името на Никола Урумбеглиев. Той, напомням ви, беше капитан на „Херсон“ по време на експедицията в 79 година, а веднага след нея се пенсионира. Разказах му за нашите проблеми. Бай Кольо остави недопито кафето си и слезе с мене до пристанището. Там дълго оглежда морето и облаците, изпитва силата на вятъра, а накрая каза просто:

— Днес е понеделник. Следващо спущане под водата ще имате в четвъртък…

Скрито плюх три пъти през рамо, за да попреча на урочасването, пък иначе се постарах да не проличи как не дадох вяра на думите му.

На нас обаче продължаваше „да ни върви по вода“: във вторник дъждът вече не течеше, а се изливаше — вие може и да сте забравили, но жителите на Бургас, Карнобат, Айтос, Ясна поляна — положително не; там в тези дни стана онова наводнение, което взе и човешки жертви… В този ден ни напусна Велизар и се отправи към Малко Търново, където имаше някаква конференция по програмата „Странджа-Сакар“. Пак в този ден пристигна Ваня; само дванадесет часа преди това тя се върнала от конгреса си в Триест, едва сменила съдържанието на куфара си и се прехвърлила от единия самолет на друг — вярна на природата си, тя идваше да помогне, ако експедицията имаше нужда от нея. Откъм Варна пък с кола дойде Митко Доросиев, който, ако си спомняте, беше поканен като почетен участник в експедицията. Той ни разказа премеждията си по пътя, когато в Бургас реките по улицата замалко не го натикали в морето заедно с новичкото му рено. Ние устроихме скромно тържество в чест на пристигането на двамата, но тук му е мястото да кажа, че се проявихме като крайно негостоприемна експедиция — Янко и Майя им прегледаха медицинските документи, а после не само че не ги пуснахме под водата, но не им създадохме възможност дори да си натопят краката в морето…

В сряда времето се влоши още повече. Хората също се изнервиха — тежкото вълнение и потоците вода, които се изливаха от небето и не позволяваха човек да покаже носа си вън от квартирата, ги осъждаха на принудително бездействие. Пък бездействието, известно е, понякога носи повече злини и от болест… Най-неприятното беше, че не се съзираха никакви признаци да се сбъдне и предсказанието на капитан Урумбеглиев — в сряда вечерта морето беше по-бурно и от понеделник сутринта…

Тревогата ни завладя докрай, шегите и закачките отдавна отстъпиха място на хапливите забележки и лесните и съвсем безпричинни нервни експлозии. Дори най-уравновесените измежду нас — Юлия и братя Маневи например — започнаха да проявяват избухливост от тротил нагоре. Също и храната начесто оставаше недокосната. Никой от Групата не е влюбен в безконечните заседания, но този път „вървенето по вода“ ни наложи един „боен съвет“.

Умувахме цялата сряда вечер, тонът на изказванията невинаги можеше да се оприличи на котешко мъркане, в съвета властвуваше не лулата на мира, а томахавката на войната… След неколкочасови препирни все пак успяхме и да си изясним положението сами за себе си, и пак сами за себе си да вземем съответните решения. Ето ги, както съм ги записал в дневника си:

1. Работата по „мидената програма“ не е завършена, а трябва да я завършим — не можем да измамим КОПС с измислени резултати, не можем също да се лишим от неговите пари по договора, пък в края на краищата и държим на името и честта на Групата.

2. Времето очевидно не предвещаваше оправяне и следователно една група от нас — онези, служебните ангажименти на които го позволяват — трябва да остане да довърши „програмата“. След едно допитване се оказа, че с такива възможности сме само петима: Пепа, Виктор и аз като леководолази, Майя — като лекар, и Петьо — като картограф.

3. Вярно, нямаше да разполагаме с кораба (договореният срок тъй или иначе изтичаше), но решихме за последните проучвания да се придвижваме с моята кола, а спущанията под вода да осъществяваме от брега.

4. Юлия да ни остави поне толкова пари, че да си платим квартирите и да има горе-долу за храна.

Щом си изяснихме проблемите, настроението някак от само себе си се разведри. Янко дори извади една бутилка ментовка („на девет вълка пачи крак“, каза някой) и пихме по глътка за късмет…

Беше още тъмно, когато в четвъртък сутринта ме събуди чукане по прозореца на стаята ми. Станах по пижама и надникнах: Ваньо Т. обикаляше квартирите и вдигаше на крак цялата Група. Оказа се, че глътката ментовка е била действително за късмет и още — че бай Кольо Урумбеглиев наистина е „на ти“ с морето, защото противно на всички предвиждания вълнението още към полунощ започнало да спада.

— Няма да сбъркаш морето с олио в кандило — каза ми Ваньо, — но бива за работа.

За тези два последни „щурмови“ дни той, като ръководител на леководолазната работа, бе определил такъв ред: да се сформират постоянни групи за работа под водата, като в тях влязат всички, които повече от другите са си създали добри отношения с черната мида; тъй като той самият щеше да бъде един от тях, молеше аз да поема ръководенето на работата; всички останали — до последния човек — да бъдат в помощ на „щурмовите групи“. А нужда от помощ — колкото искаш: и гребец да си, и като осигурител над работните групи, и котвата да вдигаш („Дръзки“ няма автоматичен рудан[8]), и на Петьо да помагаш с латата при картографирането…

Мисля, че през всичките мои двадесет и пет сезона в леководолазното дело не помня толкова напрегнат труд, както в тези два последни дни на експедицията — без каквото и да е преувеличение ще кажа, че работехме във всяка възможна минута (следобед отново се появяваше вълнение), без никакво разсейване и до пълно изчерпване на силите. Не видях никого да седне, а дори да се облегне за секунда. Щайгите с хляба, сиренето и доматите сваляхме точно така непокътнати, както сутрин ги качвахме на борда. Очите на повечето от нас подпухнаха от взиране или от пръските морска вода, които ни шибаха през цялото време. Вечер в „Резвая“ някои заспиваха над чинията си…

— Да бяха сега тук ония от КОПС — каза ми Милен след последното си спущане пред Чифчиево дере — и да ги потръшка малко този противен мъртвак, пък нека тогаз, ако могат, да рекат, че даром сме получили, каквото ни се полага по договора…

Истина е, не го получихме даром… И може би точно затова с такова високо самочувствие можахме да кажем в петък на прощалната вечер:

— Изпълнихме с чест дълга си!…

Експедициите не свършват със слизането от кораба

Заглавието се отнася за всички, но специално тази година истината в него най-добре разбра, мисля, Надя: пълни два месеца тя, едновременно настойчиво и търпеливо[9], неспирно подтикваше като с остен фотографите и математиците ни, събираше ни да обсъждаме формата и структурата на отчетния й доклад, писа формулировки, задрасква и писа отново… Тъй или иначе докладът й бе предаден в КОПС в предвидения от договора срок. Когато го проучиха, получихме покана да се явим в Комитета, за да го защитим. Навярно ще издам невежеството си, но тази защита и респективно приемането му аз си ги представях като чиста бюрократическа формалност и малко се подразних, че тя, Надя, повежда със себе си цял щаб от помощници: Ваня, Милен, Стоян, Боян и мене. Пред вратата се шегувах: води си клакьори… Оказа се обаче, че от край до край съм бил неправ — нито приемането е било формалност, нито нашето присъствие е било за аплодисменти. Внезапно (за мене) се озовахме пред един научен съвет на такова ниво, сякаш щеше да се приема докторска дисертация, и обсъждането беше толкова задълбочено, че аз, човек доста настрана от науката, се почувствувах изведнъж като в чужди обувки… Но нека прескоча подробностите и да ви кажа, че в края на краищата отчетът ни бе приет „с гръм и трясък“. И с признанието на целия този учен синедрион от другата страна на масата, че „те били поразени от високата научна прецизност както на хидробиологическата работа по заданието, така и на научната обработка на резултатите“ и че „останали изненадани от възможностите на групата, която те смятали на най-обикновено спортно ниво“, и най-сетне — че „щели непременно да потърсят отново нашите услуги дори за далеч по-сложни задачи във връзка с хидробиологията или екологията на морето“. Няма защо да си кривя душата — пораснаха ни крила от това признание. А тъй като вече можехме да изтеглим парите за наема на „Дръзки“, Стоян веднага побърза към пощата да изпрати телеграма: утре превеждаме сумите…

Последното, което ще спомена в това допълнение към експедиционната тема, има по-голяма връзка с първата половина на „Космос 83“, юбилейната. Защото именно в чест на юбилейната година Групата покани за своя вече традиционен никулденски празник пионерите, които четвърт век по-рано проправиха пътя на археологическата наука към морското дъно. На мене, участник в двете групи, се паднаха честта и удоволствието да представя едните на другите. После Митко Доросиев от страна на ветераните разказа за първите стъпки на подводната археология, а Ваньо М. — за създаването и пътя на група „Космос“, прожектирахме и двата филма на Любо Обретенов, които ние смятаме и за наше дело. Накрая имаше и коктейл, но „коктейл“ според чергата на Групата — приготвени от нас сандвичи и по няколко глътки вино в пластмасови чаши. Тази вечер се уверих, че всички ветерани напълно са запазили младостта на сърцата си — тежки началници или авторитетни ръководители, те се почувствуваха „като риби във вода“ в тази скромна, но истински спортсменска среда.

И всички до един се разчувствуваха — през цялата вечер „Помниш ли?“ и „Пък когато бяхме с…“ валяха като градушка. За щастие разговорите не бяха само около експедицията „Калиакра 59“, неуспешната, но и около следващата, „Маслен нос 60“, в която пък успехът беше направо гръмоносен — когато пак под ръководството на Иван Гълъбов изживяхме истинското чудо и зашеметяващата радост на археологическите открития.

Леководолазите от двете поколения се размесиха, после се разпиляха в отделни групички. На едно място Фани, Ваньо Т. и Васко разпитваха Чано (инж. Александър Бикс) за методиката, която сме прилагали на дъното край Маслен нос, и той им разказваше оживено, като чертаеше нещо върху една салфетка и както дочувах, начесто споменаваше имената на двама от отсъствуващите ни приятели от крайбрежието — бургазлията Капри (Панайот Каприев) и созополлията Коки (Стефан Чапевов). Край тях Янко и Петьо Богданов разчепкваха новостите в подводната медицина. Ваня, Петьо и Боян бяха „притиснали в ъгъла“ Хели и разговорът им естествено се водеше около античните котви: той им описваше как на 6 юли 1960 година двамата с Желю (Желев, Ламята) бяха открили първата оловна котва по нашето крайбрежие. По-нататък Митко Доросиев, като отговаряше на въпросите на Юлия и Вили, не без вълнение разправяше за страшния миг, в който с Хиндо (Христо Желев от Созопол) при Китен-Урдовиза се бяха озовали пред една невзривена мина. Боби (инж. Борис Сирийски) с удоволствие разкриваше пред фотографите на Групата „тайните“ на своя опит с фото- и кинокамерата, но спомените му начесто се позоваваха и на силния фотографски екип от Маслен нос — Бобо (Любомир Димов), Тони (Антон Кацев), Владо Кусев и Наско (Атанас Атанасов).

Озовах се малко настрана от групичките, където край мене беше само инж. Димитър Рашев — председателят на тогавашната ни секция и ръководител на експедицията „Маслен нос“. В този момент дяволски ми се искаше да беше тук с чаша в ръка и чудесният наш приятел от Братислава Андрей (д-р Андрей Дворски), също участник в онази славна експедиция. А зърнах, че Рашев често-често отливаше по капка вино от пластмасовата си чаша — той очевидно мислеше за онези, които никога вече нямаше да бъдат между нас: Гълъба, Димо, двамата Сашовци, Алфонс…

Да, истинският „властелин“ над скромното ни тържество беше вълнението. Младите се радваха, че са сред онези, за чиито приемници и последователи се смятат. Ветераните пък се затрогнаха от признанието, че стореното от тях в пионерските години на подводната археология не е забравено и се помни и споменава. А навярно и се радваха, че онова, създадено някога от тях край Калиакра и Маслен нос, е понесено от сигурни и честни ръце и продължава да ражда добри плодове.

[1] Шквал — краткотраен, но много силен вятър, който може да предизвика опасни морски бури. ↑

[2] Анализът на монетите, извършен през есента при лабораторни условия в Археологическия музей в София, показа, че първата и четвъртата монета, съответно най-зле и най-добре запазената, са сечени от един владетел — византийския император Йоан II Комнин (1118–1143). Втората е наистина аполонийска от около IV–II в. пр.н.е., а третата е с образа на Александър Велики. — Б.а. ↑

[3] Книгата беше вече подготвена за печат, когато едно обаждане на Велизар ме накара да помоля редакторите да допуснат и тази обяснителна бележка. След обработка в Археологическия музей се е оказало, че керамичните късове съвсем сигурно се отнасяли към халколита (енеолита), т.е. каменно-медната епоха — около 3500 г. пр.н.е., — но принадлежали не към културата на Варненския халколитен некропол (за който читателят вече знае сравнително подробно), а към друга култура от същата епоха, която се е развила в днешна Югоизточна Тракия. А брадвичката била определена от специалистите като неолитна (от къснокаменната епоха) — средно казано, към 5000 г. пр.н.е.! — Б.а. ↑

[4] Каботаж — крайбрежно пътническо и търговско плаване (между пристанища на една и съща държава). ↑

[5] Клюз — отвор в борда на кораб, през който се спуска веригата на котвата или швартови въжета. ↑

[6] Щорм — морска буря. ↑

[7] Кнехт — метални цилиндри (обикновено по два), здраво закрепени към палубата на кораб, които служат за привързване въжетата при маневра или акостиране. ↑

[8] Рудан — съоръжение за вдигане на котвата, обикновено ръчно (срв. брашпил). ↑

[9] Изобщо, Надя вероятно води в класацията по търпеливост между всички, споменати дотук, щом… от 30 години е съпруга на автора и безропотно е изтърпяла всичко, разказано в тази книга… Пък то, ако беше и само това… — Б.а. ↑

Епилог, който (навярно) ще има продължение

Сега, когато довършвам тази книга, е късна есен.

И черните облаци са слезли толкова ниско, че повесмата им закриват върховете на тополите по отсрещната страна на улицата.

И е студено. Не вали, но въздухът е лепкав от влага, която прониква през дрехите и стига чак до костите.

И е мрачно — едва е превалило пладне, а вечерният здрач вече се е настанил в ъглите на кабинета ми.

И аз си спомням, че съм на 57 години…

Телефонът иззвънява. Боян: в НЕК се получило писмо от нашите приятели от Мичурин — кмета инженер Христов и „културата“ Ирина Кирязова, — да, те се радвали на намерението на Групата да продължи археологическата си работа в техния район и били готови да я подпомогнат финансово… Задоволявам се да му отговоря с най-малкото, което случаят позволява: „Е, чудесно, нали?“ Какво повече да му кажа? Как ще разбере той, 35-годишният, какво си мисли в такъв есенен следобед един мъж на 57 години? И как самата представа за ледената вода на морето го кара да изпитва желание да залепи гръб о топлия радиатор?

Още премислям казаното и главно неказаното, когато телефонът отново ме стряска. Любо. Любо Обретенов: предложената от Групата тема била преминала първите прагове, очертавало се следващото лято отново да се снима филм на морското дъно, да съм се стягал за написването на сценария. Повтарям механично: „Е, чудесно, нали?“ После се замислям: защо и на него не казах за съмненията, които глождят сърцето ми? Любо ми е бате с около година — нему сигурно ще бъде ясно, ако човек като мене му рече:

— Благодаря, аз бях дотук. Този четвърт век под водата ми стига…

Не му го казах. Макар че навън есента е обгърнала града в мрачината си и лепкавата влага. И че есента пъпли вече и в моите жили.

Няма да го кажа и сега, в последната страница на книгата си. Защото зная, че дойде ли месец май, отново целият свят ще започне да ми се привижда в синьо. И че обадят ли се момчетата да тръгна с тях…

Варна — Мичурин — София

1983

Приложение I
Who’s who или по няколко реда за главните герои в тази книга

БОЯН е главният специалист в Столичната асоциация за туризъм и отдих Боян Манев. Пловдивчанин, присаден в София. Навярно е много голям добряк — лош човек не може да има смях като неговия… Оптимизмът е защитното му средство срещу неправдите; демонстрира по-голям оптимизъм, отколкото всъщност притежава.

ВАСКО — цялото му име е Васил Милев, служител в „Балкантурист“, София. Навярно №1 по работливост в Групата. Крие го зад външна припряност, но вътре в себе си е твърде стеснителен. Няма да успее в живота — прекалено непримирим е към несправедливостта.

ВИКТОР е побългарено от Викторас Каминскас. Съветски гражданин (литовец) и единственото — поне засега — иностранно попълнение на Групата. Роден е в езерен край (Вилнюс) и си личи, че е „на ти“ с водните спортове. Бива го за всичко — от фотография до препариране на животни.

ВИЛИ не е прякор, а истинското име на инженер-химика Вили Обретенов, научен сътрудник в Централната лаборатория по електрохимически източници на ток към БАН. Мисли бързо, не държи да действува със същата скорост. Може би тази е причината да е още ерген…

МИТКО — д-р Димитър Подвързачов. Като стоматолог (в Стоматологическия факултет на Медицинска академия — София) познава и зъбите на автора… Още фотограф и културист. Сплав от отлично възпитание и накуцваща съобразителност.

ВАНЬО М. е електроинженер Иван Манев от Пловдив, водещ специалист и зам.-ръководител на секция в Института по цветна металургия. Сигурно е бил орисан за организатор, щом като вече четири години успява да управлява неуправляемото — ГПИ „Космос“. Артистично играе „серт“ характер, но всъщност е отстъпчив и чувствителен.

ВАНЬО Т. е електроинженер Иван Тодоров, специалист във ВМЕИ „Ленин“ — София. В свой актив има една пълна обиколка на земното кълбо (дори е виждал жива гейша), две висши образования, три деца, владее четири езика, участвувал е в пет експедиции…

ВАНЯ е Иванка Стоянова-Скордева. Толкова букви са пред името й (н.с., к.ф.н. и т.н.), че изброени, биха заели два реда. Има удивителната дарба да е винаги незабележима и винаги крайно полезна. И е едно изумително явление: уж нормална жена, а (общо взето) мълчалива…

КИРЧО или КИКО — истинското му име е Кирил Карагьозов — засега „изтърсакът“ на Групата: само 24-годишен! Навярно има голямо бъдеще като леководолаз, щом е студент (география), а вече е инструктор по леководолазно дело, ръководител на леководолазна аварийна група и леководолаз-спасител.

ЛЪЧО е съкратено от Лъчезар Стефанов, режисьор в Държавния куклен театър — Ямбол. Потомствен театрал и потомствен леководолаз. Притежава отлично чувство за такт, излишни килограми и дарбата да е полезен във всеки час на експедицията, без да се самоизтъква.

ЛЮБО — всъщност името му е Любен Шиваров — е професионален леководолаз от УПМКАП, Варна. Покрай словоохотливия си брат (срв. Недко) почти се е отучил да говори, но проговори ли — държи на дадената дума. Макар леководолазното дело да му е професия, не е загубил любовта си към „света на мълчанието“. Спуща се с удоволствие и няма задача под водата, която да е извън неговите възможности.

НЕДКО Шиваров, по-голям брат и служебен началник на Любо, е професионален леководолаз и сладкодумен събеседник. Притежава всичко, за което обикновените хора обикновено мечтаят: хубава жена, две очарователни деца, апартамент, мерцедес, вила, видеокасетофон и изумителни връзки във всички кръгове на обществото.

НИКИ — или инженер Николай Йорданов — също (заедно с Кирчо) е от най-младите попълнения на ГПИ „Космос“, 26-годишен, ерген. Дизайнер и може би поради това е с най-изискана външност сред мъжете в Групата. Не отказва каквато и да е работа, но води в класацията по инициативност…

ПЕНЧО е инженер (двигатели с вътрешно горене) Пенчо Церовски, началник на автосервиз „Дружба“, София. Майстор на спорта по автомобилизъм. Уж умее да кара извънредно стабилно, но веднъж изхвръкна (житейски) на завой, в резултат на което се оказа член на ГПИ „Космос“, съпруг на Фани и баща на една прелестна малка Цветелина.

ПЕТЬО — инженер (електроника) Петър Триндев, по род от Града на тепетата, а натурализиран в София — научен сътрудник в Научния център по медицинска техника към Медицинска академия, к.м.н. Хоби: рационализации. Ако някой в Групата разбира всичко от една дума (понякога дори без да е изречена), това е само Петьо.

ФАНИ — прякор на строителния инженер Стефка Стоянова-Церовска, началник-отдел в „Спортно строителство“ към БСФС. Има собствено мнение по всички въпроси и умее да си го отстоява — понякога със зъби и нокти. Притежава дарбата да се шегува и весели и често я използува, за да скрие зад нея чувствителността си — по-голяма, отколкото би желала да се забележи и усети от околните.

СТОЯН е Стоян Порязов (някои на шега му викат Поразиев), научен сътрудник в Математическия институт на БАН. Разправят, че е отличен математик, и трябва да е вярно, щом оставя други (Юлия) да водят сметките на Групата… Шампион на ГПИ „Космос“ по докачливост и… добър апетит.

ЦОНЧО или БАТЕ ЦОНЧО, както се досещате, е авторът. След всичките нескромни „аз“ в книгата струва ми се излишно да ви го представям.

ЮЛИЯ е инженер (електроника) Юлия Михайлова, отговорник на проект по АСУТП при СМК „Ленин“ — Перник. Дружелюбна и миролюбива, но не понася компромиси и не си поплюва, когато трябва да говори по системата „право куме в очи“. Допущам, че е била ученичка на мистер Сенко, щом вече години наред държи сметките на Групата на повърхността…

ЯНКО е д-р Янко Попов, рентгенолог в I работническа поликлиника — Пловдив. Спущал се е на 60 м под водата, стъпвал е на връх Елбрус, прекосявал е Сахара като пътешественик… Сигурно не е от смелост, щом като е прехвърлил петдесетака, а още няма кураж да се ожени.

Приложение II
Обяснение на морските термини

Акватория — участък от водно пространство.

Акостирам — установявам плавателен съд на пристанище.

Бак — носовата част на корабната палуба.

Бал — условна цифрова единица за оценяване силата на вятъра и вълнението. Вятърът се определя по неговата скорост от 0 до 12 бала, а вълнението — по височината на вълните от 0 до 9 бала.

Борд — странична стена на корабния корпус (прен. — на кораба).

Боцман — палубен или машинен старшина; старши матрос.

Бочка — плаващ воден знак; шамандура.

Брашпил — съоръжение (обикновено механично) с хоризонтален вал и два барабана.

Бриз — морски вятър, който денем духа към сушата, а нощем — към морето.

Буй — плаващ воден знак; шамандура.

Веха — прът със или без флагче на върха, закотвен за дъното.

Галюн — отходно място на кораб.

Грунд (грунт) — горният слой на дъното на морета, океани, реки или други водоеми.

Далян (талян) — неподвижна (самоловна) мрежа за пасивен риболов; пространството край морския бряг, оградено с такава мрежа.

Кабелт — морска мярка за разстояние, равна на 1/10 от морската миля (срв. морска миля) или на 185.2 метра.

Каботаж — крайбрежно пътническо и търговско плаване (между пристанища на една и съща държава).

Камбуз — корабна кухня.

Катер — малък кораб за къси плавания.

Каюта — отделно помещение за пътници или команден персонал на плавателен съд.

Каюткомпания — общо помещение за пътниците, а на военен кораб — за командния състав, в което обядват, почиват и пр.

Кей — място в пристанище, където пристават корабите.

Клюз — отвор в борда на кораб, през който се спуска веригата на котвата или швартови въжета.

Кнехт — метални цилиндри (обикновено по два), здраво закрепени към палубата на кораб, които служат за привързване въжетата при маневра или акостиране.

Койка — легло в общото спално помещение (кубрика) за екипажа на кораб.

Кок — корабен готвач.

Кубрик — общо спално помещение на кораб, обикновено за редовия екипаж.

Кърма — задна част на кораб или лодка.

Леери — опънати стоманени въжета, които служат за перила на кораб.

Лоция — помощна мореплавателна книга, в която е дадено-подробно описание на крайбрежието — дълбочина, грунд, течения и хидрометеорологическа справка за района.

Маркер — малък плавок, снабден с въженце и котвичка, използуван от леководолазите за отбелязване определени места от дъното.

Морска миля — морска мярка за разстояние, равна на една минута от меридиана при 45 градуса ширина или 1852 метра (за разлика от земната миля, която е равна на 1609,35 метра).

Мостик (на пристанище) — леко пристанищно съоръжение, перпендикулярно на бреговата ивица, обикновено изградено върху набити в дъното дървени или железни греди (срв. пирс).

Палуба — горната повърхност на плавателен съд.

Пирс — пристанищен мостик.

Пушка — метално съоръжение, вградено здраво в кея, което служи за привързване въжетата на кораби.

Рангоут — всички дървени или стоманени греди на плавателен съд, които служат за закрепване корабните въжета, платната, сигналните шарове, светлините и пр.

Рубка — кабина със специално предназначение (за управление, радарна или радиослужба и т.н.).

Рудан — съоръжение за вдигане на котвата, обикновено ръчно (срв. брашпил).

Рул — кормило на кораб.

Сапан — система от въжета за повдигане на товари; сапаниране — овързване на предмет или товар за повдигане.

Секстант — оптически уред за определяне географското положение по височината на слънцето или звездите над видимия хоризонт.

Створ — въображаема линия, която съединява две точки на земната или водната повърхност.

Траверс — посока, перпендикулярна по отношение на курса на кораба или на диаметралната му равнина.

Трал — вид риболовна мрежа или приспособления за търсене предмет под водната повърхност, които се влачат от кораб; в леководолазното дело — плуване над дъното, най-често с разузнавателна цел.

Трап — корабна стълба.

Трюм — помещение в долната част на кораба за машините, складове за гориво, за храна, за товари и т.н.

Фалина — тънко въженце за корабни нужди.

Фалшборд — продължение на бордовата стена над нивото на палубата, което служи като парапет.

Шквал — краткотраен, но много силен вятър, който може да предизвика опасни морски бури.

Шпринг — въже, стоящо под ъгъл спрямо диаметралната плоскост (надлъжната ос) на кораба, краят на което е вързан към брега или котва и служи за маневра при отблъсване на кораба.

Щил — тихо време; пълно затишие на вятъра и морето.

Щорм — морска буря.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.